Мърл Констинър
Мъката на лешояда

Превод от английски: Борис Миндов, 1988

chitanka.info

1
Долината на смъртта

Лек пролетен ветрец подухваше откъм реката и разбъркваше книжата върху бюрото на Макгейвък до отворените прозорци. Макгейвък се прозина. Като шеташе около кошчето за книжни отпадъци, разсилният се изправи и се облегна на метлата си.

— И после — обясняваше той, — като подпаля боровите цепеници и изгоря трупа, ще пресея пепелта, та да не останат разни дреболии — копчета, зъби и тем подобни. Ще я сложа в това парцалче, ще го натъпча в старата си ловна пушка, дето се зарежда през дулото, и ще гръмна право нагоре, във въздуха. Ей богу, къде ще бъде след всичко туй вашето corpus delicti[1], а? Та това е съвършено престъпление!

— Ловната пушка — предупреди Макгейвък. — Ще трябва да се отървем от ловната пушка. Я да помислим. Ти можеш да отрежеш цевта с ножовка, да я прегънеш и да я напъхаш някъде във водопроводната си инсталация. Приклада пък можеш да надялаш на… — Той извърна очи. — Ш-шт! Подслушват ни!

Мис Олинджър, секретарката на шефа, се изопна с оскърбено достойнство.

— Не ме интересува вашето дяволско бръщолевене. — Тя му направи муцунка на китайско мопсче. — Има нещо много важно. Мистър Браун незабавно желае да се посъветва с вас в кабинета си.

Макгейвък я погледна тъпо.

— С кого желае да се посъветва? С него ли? — Той посочи разсилния. — Или с мен?

— А моят съвет е да побързате.

Макгейвък се изправи лениво на крака, прекоси бавно стаята и влезе в шефската светая светих.

Старецът Атъртън Браун посрещна своя най-добър детектив с дълбока печал.

— Ще ме накарат да напусна работа, Лутър — изрече той шепнешком. — Докторът казва, че сърцето ми е страшно зле. — От самосъжаление старческите му бузи се сбърчиха, така, че се образуваха нещо като ручейчета. — Отивам си аз вече!

Макгейвък бе слисан.

— Нима ще напуснете работа? Дявол да го вземе! Кога ще стане това?

— Кой знае? — Старецът говореше неопределено. — Слушай, Лутър, ние с теб сме като баща и син. Ето какъв проблем имам аз — но нека остане в тайна. Ако напусна, ще трябва да прегледам персонала и да избера нещо като главен шеф, който да заеме мястото ми. — Той се прокашля учтиво. — Много мислех за теб. Чудех се дали…

— Значи така, а! — извика Макгейвък. — Опитвате се да ми прехвърлите бремето си! Не разбирам какво целите, но без мен. Аз — ваш нов шеф! Хо-хо! Пийт Койл е галеникът — и това ви е известно. Той е уважаван, бръсне се по три пъти на ден и носи в джоба си ваксаджийски несесер. Аз съм само нищожество, нямам дори свестен договор с вас!

Старецът го изучаваше с тъжни, сълзливи очи.

Макгейвък беше дребен, жилав и як човек. Имаше остра черна коса и прическа нещо като къс „помпадур“, а слепоочията му бяха тук-там прошарени. У него се долавяше нещо жлъчно, самолюбиво, което будеше мигновено подсъзнателна враждебност дори у съвсем непознати хора. По едно или друго време бе работил почти във всички големи детективски агенции в страната. Гений в работата си, но труден човек. Почувствува се на мястото си едва когато постъпи в тази мемфиска кантора.

Работодателите му бяха доволни от това, което им носеше, ала не се интересуваха особено от методите му на работа. Той работеше с временен договор-споразумение, което агенцията можеше да анулира, ако положението станеше много напечено. Това едностранно споразумение непрекъснато го измъчваше.

Макгейвък опря мускулестите си плещи на стената и каза студено:

— Викали сте ме. За какво?

Атъртън Браун въздъхна.

— Нещо става наблизо, синко, и по всичко личи, че е опасно като динамит. Нещо голямо. И ще бъде нужен истински талант, за да се счупи този костелив орех. — Старецът беше учтив. — Ако се справиш, ще получиш премия.

Макгейвък мълчеше сдържано.

Старецът извади един кремав плик, измъкна от него сгънат лист и го размаха във въздуха. Макгейвък го пое безмълвно от пръстите му. Беше писъмце, написано с дребните, неясни букви на друга епоха. То гласеше:

Атъртък Браун, детективска агенция

Мемфис, Тенеси.

Уважаеми мистър Браун,

Научих, че имате частни детективи за наемане. Бих искал да ангажирам един, тъй като положението ми е такова, че местните адвокати отказват да го приемат сериозно. В спалнята на девическия ми пансион се навъртат скитници. Моля изпратете човек, който да сложи край на това безобразие.

Готов съм да платя каквато и да е сума, максимум до десет долара, ако остана напълно доволен от вашите резултати.

С уважение, ваш Саймън Течърол Лейтън, магистър на хуманитарните науки, доктор по литература, директор на Девическото училище „Лейтън“, Роктън.

Макгейвък сложи листа върху бюрото и се усмихна.

— Значи такъв бил динамитът? Готов е да плати всякаква сума до десет долара и от нея ще ми отделите премия! Освен това датата е отпреди три седмици. Какво е това? Някаква шега ли?

Шефът беше сериозен.

— Не, Лутър, не е шега. Аз съм чувал за Лейтънови от Роктън. Те са влиятелен и богат род. В тази работа има голяма пара — но трябва да я спечелим. Искам да отидеш там и, хм… да заслужиш големия хонорар.

— Само че не аз! — кипна Макгейвък: — Не ме карайте да се шляя из женска спалня!

Шефът се подсмихна.

— От трийсет години училището „Лейтън“ не съществува. Старите постройки сигурно още стоят, но на колежа му мина модата и затвори вратите си най-малко преди три десетилетия. — Той стана по-настойчив. — Направи каквото ти казвам, Лутър. Захвани се с тази работа. Аз съм южняк и съм напипал пулса на тамошните хора. Нещо като шесто чувство ми подсказва, че там, в Роктън, се мъти някаква дяволска работа. — Той се наклони напред. — А може вече да сме закъснели. Ще бъда напълно откровен: намирисва ми на убийство!

Макгейвък неволно се поддаде. Той запита недоверчиво:

— Откъде го измъкнахте това убийство…

— Инстинкт, Лутър. Инстинкт на стар човек.

Шефът говореше твърдо.

Макгейвък се колебаеше.

— Добре — оголи зъби той. — Но този път ще играем честно. — Обърна се кръгом и излезе от стаята, като затръшна вратата.

Мис Олинджър се прокашля самодоволно от бюрото си в ъгъла.

— Мистър Браун, не желая да изглеждам досадна… но се боя, че ви хванах; паметта ви изневерява.

Шефът се усмихна злобно.

— По-точно?

— Вие показахте на мистър Макгейвък предишното писмо… а забравихте да споменете за новото, което получихте тази сутрин.

Старецът се престори на много ядосай.

— Боже мой, имате право! Е, в края на краищата не е голяма беда. — Той измъкна второто писмо изпод попивателната преса, сложи си очилата и го прочете наново:

Атъртън Браун, Детективска агенция

Мемфис.

Господа,

Преди около три седмици моят престарял баща ви е пратил писмо, с което е помолил за услугите на детектив. Вие с пълно право сте оставили писмото без последствие. Днес, когато подреждах книжата на баща си, попаднах на няколко чернови на това послание до вас.

Пиша ви, за да ви помоля да извадите писмото на баща ми от архивата си, да го унищожите и да смятате тази кореспонденция за приключена.

Със съжаление трябва да ви уверя, че по времето, когато ви е писал, моят баща беше душевно болен, а междувременно състоянието му се влоши и той се обеси.

Ваш предан,

Докси Лейтън

Роктън

— Не — повтори шефът. — Не е голяма беда. Мистър Макгейвък е изключителен човек, мис Олинджър. Той работи много по-добре, когато… ъ-ъ… не е обременен с дреболии.

До град Роктън, сгушен в планинска местност, не можеше да се стигне лесно с железница. Три пъти в разстояние само на някакви си сто мили Макгейвък бе принуден да сменя влака. Той беше уморен, мръсен в сприхав, когато местното влакче с един вагон най-после се приближи по разклонението до опушената гаричка. Перонът беше пуст. Макгейвък вдигна големия си куфар и пое към Главната улица да търси хотел.

Това беше от онези сънливи, безгрижни южни градчета, до болка познати на Макгейвък. Окръжен център, средно голям — Макгейвък предположи, че населението му е около четири хиляди. Търговската част на града представляваше неголям правоъгълник с безредно построени сгради, разположен до площада пред градския съд. Над тротоара на Главната улица срещу съдилището имаше дълъг брезентов сенник; за подпора му служеха газови тръби, забити в циментовия бордюр. Беше време за вечеря и тротоарите пустееха. В пурпурната тишина на пролетната вечер заспали в сенчести входове кучета се събуждаха при звука на стъпките му и се протягаха, снишавайки се върху предните си лапи в официален кучешки поклон. Ноздрите му уловиха мириса на пушека от горящите дърва в кухненските печки, лекия лимонов аромат на разпукващи се магнолиеви цветове. Такъв град си представяше той, такъв град му харесваше.

Хотелът представляваше ниска, подобна на сандък постройка от избелели тухли. Стара табела над вратата гласеше: „Симънс Хаус“. Макгейвък прекрачи прага с пътната си чанта в ръка. Чудатото старомодно фоайе беше прохладно и приятно. Малкото помещение приличаше на ротонда в най-добрия класически стил, кръгла и куполообразна, висока до втория етаж, като горе имаше вътрешен балкон с махагонов парапет. Зад гишето някакъв пълен мърляв човек с черна широкопола шапка без нито една гънчица и с пепел от пура върху омачканата се жилетка си убиваше времето с вестник в ръка.

Макгейвък сложи пътната чанта на земята и попита:

— С мистър Симънс ли имам честта да говоря?

Пълният човек остави настрана вестника си. Той имаше подпухнало бледо лице и изпъкнали порцелановосини очи.

— Мистър Симънс е загинал още през хиляда осемстотин петдесет и четвърта година при лов на бизони в Небраска — обяви важно той.

— Не бях чувал. — Макгейвък се заклати на пети и пръсти. — Вие ли сте администраторът?

Мърлявият се усмихна бащински.

— Аз съм Робъртъс Лийч, сър. Някога добавяха — „достопочтения“. През бурната си младост служих за кратко време в законодателните органи на Нашвил. Сега обаче съм горе-долу свободен човек. Аз…

— Чудесно. Отлично. Трябва ми стая. Можете ли да ме регистрирате?

Подпухналият мистър Лийч страшно съжаляваше.

— Не мога, сър. Харви, господинът, който управлява този хотел, отиде в Циганската сладкарница да изпие една кока-кола. След няколко часа сигурно ще се върне.

— Толкова скоро? — Гласът на Макгейвък беше меден. — В такъв случай ще поседя тук на стъпалата да го почакам. Не, размислих, няма да чакам. — Той закрачи бавно към вратата. — Смятам да поразгледам града ви.

Достопочтеният мистър Лийч кимна. Изведнъж сбърчи лице и извика:

— Лузахачи!

Макгейвък се закова на място.

— Какво казвате?

— Чух — подвикна мистър Лийч, — че Лузахачи е придошла от пролетните дъждове!

— Не се учудвам — рече учтиво Макгейвък. — Така става с реките при проливни дъждове. Сериозно ли е?

— О, не. Не е сериозно.

Макгейвък махна за сбогом и излезе на тротоара. В един телефонен указател, който намери в дрогерията на ъгъла, бе отбелязано: „Лейтън, С. Т. Ашуд Авеню 721.“ Този човек му трябваше. След като поговори със заобикалки със словоохотливия млад аптекар, разбра как да намери Ашуд Авеню.

Номер 721 на Ашуд Авеню се оказа ъгловата къщичка с покрив от плочи. Тук лъхаше на научна, изискана атмосфера. Спретнатата кадифена морава беше оградена с нисък жив плет от чемшир, храстите до пътната врата бяха подкастрени така, че образуваха квадратни колони, над които се извисяваха геометрични сфери. Макгейвък пое по настланата с тухли пътека. Лампата на предната веранда светеше, на вратата имаше месингова табелка: „Доктор Саймън Течърол Лейтън, магистър на хуманитарните науки, доктор по литература.“ На вратата имаше и нещо друго — голям, внушителен погребален венец. Макгейвък се вторачи вбесен.

— Нашият клиент е умрял! Почакай само старият Атъртън Браун да научи това!

Той дръпна дръжката на старомодния звънец. Вратата отвори някакъв дребосък с талия на оса, подрязана брадичка и смешни кривогледи очи. Беше облечен с розов халат, от ъгълчето на устата му висеше лула. Той изобрази V с палеца и средния си пръст, извади лулата от устата си и възкликна сърдечно:

— Човек! О, слава богу! Тъкмо жадувам за компания.

— Искам — съобщи надуто Макгейвък — племенницата ми да постъпи във вашето Девическо училище.

На домакина това се стори ужасно смешно.

— Тази работа, приятелю, не е толкова лесна. За какъв ме мислите?

Макгейвък се изплю.

— Вие сте доктор Лейтън — и посочи табелката с името. — Да не мислите, че не мога да чета?

Човекът, облечен с домашен халат, се ухили.

— Боя се, че сте малко извратен. Ето това е доктор Лейтън. — Докосна венеца с мундщука на лулата си. — Покойният доктор Лейтън. Аз съм Чарли Лъск, негов секретар и момче за всичко. Влезте и седнете. — Отстъпи назад. — Вие можете да ми помогнете да прогоня котките — ах, тези пакостници.

Макгейвък влезе. Наистина това беше къща на смъртта и за нея имаше само една подходяща дума: призрачна. Коридорът с мек килим и мрачна ламперия от тъмно дърво беше осветен от една-единствена мъждива нощна лампичка. До стената имаше фикус, закачалка за шапки и фаянсова поставка за чадъри. Лъск посочи с палец към гостната. През притворените плъзгащи се врати детективът можа да види ковчега, да съзре купчина лилии и туберози с аромат на мускус.

— Ето там лежи той — обяви весело Лъск. — Чака утрешното празненство. Погребението ще бъде в десет часа. Искате ля да го погледнете?

Макгейвък пристъпи напред, взря се в спокойното лице на клиента си. Нямаше нищо необикновено — висока яка, тънка като връзки за обувки вратовръзка и дълга сребриста коса. Нищо необикновено освен изпъкналото чело.

— Имал е голям мозък — забеляза Макгейвък. — Какво му се случи?

— Преди два дена се обеси на тавана. — Дружелюбният небрежен глас на Лъск звучеше зловещо в празното помещение с висок таван. — Аз лично го намерих. Доста ме уплаши. — Той повдигна вежливо вежди. — Да ви налея ли глътка?

На една масичка в ъгъла на стаята имаше гарафа от шлифован кристал, стъклена чаша за уиски и табла със сандвичи. Чарли Лъск сам се бе черпил.

— Вие не изглеждате много опечален — забеляза Макгейвък.

— Не съм. — Секретарят беше любезен. — Защо? Тази вечер стоя при умрелия, защото ми плащат за това. Близките просто не се интересуват от него. Аз служа на доктор Лейтън и в смъртта му, така, както му служех в живота — срещу хубави стари доларчета. Очевидно вие сте човек с житейски опит и ме разбирате.

Макгейвък беше учтив.

— Да. Разбирам ви. А защо близките не се интересуват?

— Става дума за сина му Докси и жена му. Според мен тях ги интересува единствено завещанието — нали са наследници. — Лъск взе едно твърдо сварено яйце, поръси го със сол и пипер. — Просто не искат да се занимават с всички тия подробности около погребението. Завряха се в голямата си бяла къща на края на Лоукъст Стрийт и оставиха на мен да направя каквото е нужно за погребението. Кълна се, че ако можеха, щяха да ме накажат и да балсамирам тялото. Тези хора са страшно стиснати. — Той задържа хапка хляб в ъгълчето на устата си и каза: — Не можете да запишете племенницата си в Девическото училище — от трийсет години то е затворено.

Макгейвък изглеждаше разочарован.

— Така ми се пада, като все отлагам! — Той помълча и запита: — А какво е накарало професора да се обеси?

— Точно преди самоубийството го обзе такава лудост, че съвсем се разбесня.

Макгейвък гледаше недоверчиво. Лъск каза нехайно:

— Това е истината. И още как! Аз живеех с него и всеки ден забелязвах признаците на лудостта.

Макгейвък философски сви устни.

— Старите хора са чудаци.

— Професор Лейтън не беше чудак, а направо смахнат. Ето например в един топъл ден преди две седмици влизам в кабинета му. В камината гори буен огън. Пъха в жарта дръжката на метла, измъква я и се втренчва в нея — сякаш гледа термометър! Питам: „Какво става?“ Той вика: „Чарли, няма грешка, топлината е достатъчна.“ И какво, мислите, направи след това?

— Много интересно наистина — заяви Макгейвък. — Какво направи след това?

— Извади изкуствените си челюсти — и горната, и долната — и ги хвърли в огъня. Те бяха от едновремешните, от твърд каучук, пламнаха и край. Облещих се. Рекох: „Доктор Лейтън, защо направихте това?“ И какво, мислите, отговора той?

— Предавам се.

Чарли Лъск поклати глава.

— Каза, че му омръзнало да дъвче със заместители, че щели да му израснат истински зъби — и то на осемдесет години. Каза, че това щяло да стане само чрез силата на волята му! Тогава за пръв път разбрах, че е откачен. А след две седмици се качи на тавана с въже за простиране на пране и се обеси.

Макгейвък сложи шапката си.

— Е, ще тръгвам. Изпратете ме до вратата и ще можете да продължите бдението си край мъртвеца.

Лъск с нежелание го пусна. Застана на верандата и каза весело:

— Благодаря за приятната визита. Отдавна не съм разговарял с човек от големия град. Ако останете в нашето градче, отбийте се пак при мен.

Главната улица се оживяваше. Гражданите вече се пръснаха из града след вечеря. Тук-там няколко местни жители по ризи и с широкополи шапки бяха насядали по пейките на тротоара, струпали се бяха на площада пред съда, за да прекарат спокойната пролетна вечер на сладки приказки. Момиченца с плитчици и колосани памучни роклички и палавници с остригани до голо главички припкаха по тротоарите, за да развиват белите си дробове. Жените бяха по домовете, наведени над тиганите си; по-късно и те щяха да се появяват по две, по три — скромни, предпазливи групички.

Макгейвък се полута из страничните улици, намери един магазин, който търгуваше със селскостопански инвентар, и влезе. На едно буренце с гвоздеи седеше някакъв младеж със силно подути сливици и мъх на лицето и лъскаше спортните си обувки с парче пушена сланина. Когато детективът се приближи, той зяпна, показа цяла уста с развалени зелени зъби и рече:

— Вкъщи си е, дяволите да го вземат, яде свински бузи с царевична питка.

— Кой?

— Тоя, когото търсите. — Хлапакът продължи лъскането. — Аз съм само помощникът.

— Е, недей така — строго рече Макгейвък. — Не ти е наред психологията. Развиваш комплекс за малоценност. Впрегни някоя звезда, натисни с рамо колелото, погледни света през розови очила и ми дай една макара бели конци за кърпене.

Младежът скочи на крака, пъхна се тромаво зад тезгяха.

— Ето, мистър. — Сложи стоката на стъклената витринка. — С макарите и конците се оправям. Виж, трудно ми е с фасула, ориза и другите неща, дето трябва да се теглят. Тия проклети везни ме объркват. Веднъж…

— Разбирам какво ти е — каза Макгейвък съчувствено. Обърна се, махна с ръка неопределено към площада. — Аз не съм тукашен. Какво е онова голямо здание с часовника, ей там? Да не е Девическото училище на доктор Лейтън?

Хлапакът се ужаси.

— Не-е, сър! Това е новото ни съдилище! Старото училище е на пътя до реката и е развъдник на прилепи. Изобщо нищо не е! Друго да желаете?

Макгейвък бавно отиде в предната част на магазина. Във витринката имаше картонче, а на него бяха закрепени най-различни евтини огърлици от изкуствени перли. С печатни букви бе написано: „Изкуствени перли — идеална имитация — 25 цента.“ Макгейвък откачи един наниз и плати на помощника.

— Ще взема и това.

Младежът сметна, че това е добра търговия.

— Няма грешка — каза той, — бива си я, а?

Макгейвък кимна. Закопча огърлицата на шията си и тръгна към вратата, но се спря.

— Как изглежда? — Внезапно свали огърлицата и я пусна в джоба на сакото си. — Решавам да не я нося.

Хлапакът зяпна от облекчение.

— Така ще бъде по-добре, мистър — каза той сериозно. — Тези огърлици не са за мъже… за момичета са!

Крайречният път завиваше покрай гробището, спущаше се по един каменист склон и лъкатушеше през храсталаците и шубраците на влажната тучна долина. Тук, в една зловонна падина — като тепсия, Макгейвък намели Девическото училище на доктор Саймън Течърол Лейтън.

В равното имаше три постройки — една квадратна, двуетажна, а до нея — малко по-голяма сграда с купол. Неприветливи и огромни в мрака, те представляваха печални жертви на времето и занемареността. „Гниене и разруха — промърмори Макгейвък. — Но о, колко прекрасни са в очите на професор Лейтън, магистъра на хуманитарните науки.“ Развалината с клюмналия купол, реши детективът, сигурно е някогашната аудитория. Значи квадратната постройка трябва да е била женската спалня. Двете сгради бяха разположени една срещу друга. Зад спалнята, до храсталака, се виждаше порутена барака за дърва. Бяха останали само тези три призрачни реликви от миналото.

[1] Предмет на престъплението, веществено доказателство (лат.). — Б.пр. ↑

II
Призракът нанася удар

Когато Макгейвък тръгна през влажната блатна трева, в спалнята блесна светлинна.

Слаба движеща се светлинка — лъч на забулено електрическо фенерче. Жълтият лъч се появи първо отпред, на долния етаж, а после постепенно започна да обикаля етажа стая по стая — един прозорец светваше, след това потъмняваше, после следващият.

С тревога Макгейвък разбра, че там някой търси нещо. Фенерчето спря внезапно на последния прозорец. А сега, помисли си Макгейвък, той го е намерил.

Бързо и безшумно детективът прекоси поляната. Насочи се към бившата спалня откъм задната страна. Като налучкваше пътя си в тясната пролука между бараката за дърва и сградата, заобиколи ъгъла. Очите му зашариха по тухлената фасада.

Джобното фенерче бе поставено отвън, на перваза на прозореца. Оказа се голям фенер, каквито употребяват ловците на миещи мечки. Стъклото му беше увито с цветна носна кърпа. Беше обърнат така, че лъчът му проникваше през замърсения прозорец в стаята. Макгейвък изведнъж се смрази. Той бе попаднал в капан и знаеше това — но го разбра много късно.

Събитията започнаха да се развиват.

От тъмната вътрешност на бараката за дърва зад него върху гърба му се стовари лавина от размахващи се ръце и влажни от пот дрехи — чудовищен ураган от безумна ярост. Мехури на пареща болка се пръскаха под клепачите му. За миг той усети, че губи съзнание. Биеха го и го ритаха, за да го повалят, но острата болка беше толкова мъчителна, че сякаш ударите идеха някъде отдалеч — от някакъв друг свят.

Слепешком, замаян от болка, Макгейвък сложи лакът под брадата си и се извъртя. Заудря безразборно, както можеше. Кокалчетата на пръстите му потънаха в мека плът, някой рязко изохка. Тласкан от някакъв животински инстинкт, той се биеше и с юмруци, и с крака.

А после внезапно всичко свърши. Бе останал сам, на четири крака в блатната трева, и опипваше гърлото си. Смъкна примката от шията си.

Гаротата представляваше тънък ремък от сурова кожа. Макгейвък с мъка се изправи на крака, захвърли я в буренака. Една дълга минута стоя прав в нощната тишина — опитваше се да си поеме дъх.

Клопката беше проста и нямаше грешка. Очаквали са го, може би дори са го следили. Когато се е появил на края на поляната, нападателят му е започнал да нагласява примамката си, промъкнал се е до другата страна на сградата, пътьом е светвал с фенерчето си във всеки прозорец, създавайки илюзията, че обикаля вътре. На последния прозорец е сложил фенерчето си на перваза и се е скрил в бараката за дърва с ремъка си от сурова кожа в ръце. Така е било стопроцентово сигурно, че няма да пропусне жертвата.

Макгейвък пъхна ризата в панталона, оправи яката си. „И доктор Лейтън е умрял от удушване. Леле-мале.“ Потупа джоба си, за да се увери, че не е загубил огърлицата и макарата. Когато силите му се възвърнаха, побесня като бик. Хвърли злобен прощален поглед към бившата спалня. „Каквото и да има тук, ще трябва да почака. Аз искам да поговоря с някои хора. Искам да поговоря с тоя Докси Лейтън. И то незабавно!“

Откъдето и да го погледнеш, заключи Макгейвък, все си е убийство. Много удушване пада, не може да е нищо друго. „Не знам за какво е всичко това — кипеше Макгейвък. — Но ще разбера. Той направи голяма грешка, като ме нападна. Ще смъкна аз кожата на този тип дори и да трябва да платя скъпо за това.“

Чарли Лъск бе казал, че синът на професора, Докси Лейтън, живеел с жена си в голяма бяла къща на Лоукъст Стрийт.

Макгейвък намери Лоукъст Стрийт и вървя, докато стигна до края на паважа. Къщата, разположена на едно гористо възвишение, беше наистина бяла и много голяма. Великолепна постройка с колони в Георгиански стил, с безброй веранди, крила и портици, като сватбена торта на начинаещ сладкар. Макгейвък пренебрежително сви устни. „Лично аз бих предпочел да живея в една хубава тъмна пещера.“ На колоната до вратата бе закачен месингов фенер и цяло шествие от подобни светилници от двете страни на лъкатушната алея за коли, настлана с чакъл, осветяваше широката морава. Макгейвък пое направо през двора към входната площадка. Изкачи с два скока предните стъпала, удари чукчето по металната му плочка.

Достопочтеният Робъртъс Лийч отвори вратата и с поклон го покани да влезе. Макгейвък се спря в преддверието с ръце на хълбоците. Сантиметър по сантиметър студените му очи измериха бившия политик, огледаха подпухналата му двойна гуша, измачканата жилетка с петна от пепел на пура.

— В хотела тази вечер вие бяхте бивш сенатор… — Гласът на Макгейвък нарочно прозвуча треперливо, налудничаво. — Сега вие сте Докси Лейтън! Ей богу, голям майстор сте на бързото преобразяване. — Той се отдръпна, каза умолително: — Само не ми разправяйте, че вие сте били и трупът, който видях в ковчега на професор Лейтън.

Мърлявият размаха ръце и заклати глава в знак на категорично отрицание.

— Момент, позволете ми да кажа нещо. В града аз бях Робъртъс Лийч, тук също съм Робъртъс Лийч. Мистър Докси е в библиотеката.

Макгейвък тръгна подире му по един пищно украсен коридор, който блестеше от барокова позлата и лъскави полилеи. Лийч се спря пред резбована, обкована с големи железни гвоздеи дъбова врата, поклони се на една страна.

— След вас, сър.

Библиотеката на богаташката къща вонеше на разкош. Мъхнатият сиво-син килим беше дебел пет сантиметра. Стените — тапицирани с кожа, а великолепните мебели в колониален стил, имаха гланцирана, проблясваща патина. Виждаха се и алабастрови статуетки, ориенталски вази и бюстове на знаменити, поети — но доколкото забеляза Макгейвък, в библиотеката на Лейтънови нямаше книги. До една дъска за крибидж, сложена на инкрустирана табуретка, имаше две кресла, разположени едно срещу друго. Някакъв човек се наведе напред от едното кресло и впери очи право в Макгейвък, сякаш гледаше през него. Той направи гримаса, запита кисело:

— Кой е този, Боби?

Мистър Лийч сви рамене.

— Просто човек, Докси. Въведох го.

— Е, щом е така, изведи го.

Макгейвък сви устни и каза рязко:

— Вие сте Докси Лейтън. Аз съм Лут Макгейвък от детективската агенция Браун. Преди около три седмици вашият баща ни писа да му изпратим детектив. Аз, приятелю, съм този детектив.

Лейтън взе колодата карти и сръчно цепи с една ръка. Той беше груб, красив мъж, към петдесет и пет годишен, широкоплещест, но с хлътнали гърди. Кожата на бузите и ушите му бе загоряла и набръчкана. Един от собствениците на хилядаакрови плантации, заключи Макгейвък — този човек бе обходил безброй мили на кон. Той беше някаква смесица от гражданин и селяк — такива срещаш сред земевладелския елит. Копринената му риза и сакото от мек вълнен плат бяха купени направо от Парк Авеню, но на врата му личеше бяла ивица кожа — черната му коса там е била клъцната, когато са му правили тази прическа на селско момче. Той произнесе студено:

— Преди два дена аз писах на вашата агенция, за да отменя молбата на моя баща.

— Само че писмото ви не е получено. — Докато произнасяше тези думи, Макгейвък се сети, че са го излъгали. Във въображението му изникна образът на стария Атъртън Браун, който казваше: „Шестото ми чувство го подсказва, Лутън. Намирисва ми на убийство.“

Лейтън се усмихна ледено.

— Пратих го и трябва да сте го получили. Моля, напуснете къщата.

Макгейвък се овладя. Той заяви рязко:

— Лейтън, в този момент баща ви лежи в ковчег, убит. А убийствата са част от моя занаят. Готов съм да подхвана оттук и да работя за вас. Какво ще кажете?

Лейтън извърна каменното си лице от Макгейвък и заговори на Лийч:

— Лару от Ню Орлиънс предрича много добра реколта от памука, мистър Боби.

Лийч сбърчи чело.

— Възможно е, мистър Докси, възможно е. Стига да не го задушат бурените.

Макгейвък стана сладникаво-любезен.

— Бива си го тоя ваш град, Роктън, където един стар джентълмен като професор Лейтън може да бъде убит и никой пет пари да не дава за това. — Той се усмихна ехидно, претегляйки внимателно думите си. — Я ми кажете, Лейтън, този бивш политик личен приятел ли ви е?

Плантаторът се усмихна.

— Какво говори този човек, мистър Боби?

Линч сви рамене.

— Не мога да кажа, мистър Докси. Може би, мистър Докси…

Макгейвък избухна:

— Престанете с това изтъркано мистър-мистър. — Той пламна. — Стига сте ме подмятали като жаба в гюм. Да речем, че наистина сте писали на началника ми да анулира молбата на баща ви. Аз дойдох тук с най-добри намерения, да ви измъкна от затруднение. — Той се развика. — Щом не искате да си имате работа с мен, добре, ваша воля. Но не ми се перчете, тия не ми минават!

Гласът на Макгейвък секна внезапно. Настъпи мъртва тишина. През отворените прозорци долитаха приглушените шумове на пролетната нощ, проквакването на дървесните жаби, самотният вой на чифтосващ се рис. Лейтън въртеше в загорялата си, изпъстрена със сини венички ръка цигара, жълта като пшеничена сламка.

— Защо — попита той, подбирайки внимателно думите си, — защо ме питате дали мистър Лийч ми е приятел? Нали го виждате в дома ми. Нали виждате, че играе на карти с мен.

— Вие можете да играете на карти с всеки познат. Трябва да ви е близък приятел, за да му позволявате да чете кореспонденцията ви.

Лийч се обади.

— Ако имате път към града, сър, с удоволствие ще ви придружа.

— Почакайте да чуете какво ще кажа — тогава може да промените решението си. — Макгейвък се впусна в подробности. — Вие, Лейтън, сте показали на Лийч писмото си до нас, с което сте отменили молбата на баща ви. Смятали сте, че това ваше писмо ще ни спре. Лийч е малко по-хитър. Предположил е, че то ще ни накара да се завтечем насам. Изчислил е точно кога ще го получим, пресметнал е, че ако изобщо дойда, то ще бъде днес. Кой знае по каква причина за него е важно да разбере дали някой детектив се е заловил с тази работа. Проверява разписанията на влаковете от Мемфис, знае, че ще се наложи да отседна в „Симънс Хаус“. Отива там да ме огледа, когато пристигна. Но сбърка, като ме взе за балама — не съм такъв. Аз съм много добър детектив.

Лейтън разглеждаше огънчето на цигарата си, ръката му беше непоклатима като скала.

— Аз не съм позволявал на Боби да чете писмото ми до вас — заговори той. — Той беше в кабинета ми оная сутрин точно когато го дописвах. Тъкмо отиваше в пощата и любезно предложи да го пусне. Аз му го дадох — добре запечатано.

Достопочтеният Робъртъс Лийч се засмя неловко.

— Внимавайте, господа, играта става малко груба.

— Защо увъртате? — Макгейвък беше дързък. — Вие сте отворили писмото. Защо не си признаете? Вие бяхте в „Симънс Хаус“, чакахте непознат човек от Мемфис. Когато влязох, решихте, че това съм аз, но искахте да се уверите. Опитахте онзи номер с Лузахачи. Попитахте ме дали река Лузахачи е придошла от пролетните дъждове. На Лузахачи има мост близо до Мемфис, на дванайсетина мили от града. За да стигна дотук, влакът трябваше да мине по него. Ако бях отговорил категорично с да или не, щях да се издам. — Той смигна на Лейтън. — Това е само една безплатна мостра от моята стока.

Шията на Лейтън се изду. Той изрече спокойно:

— Мострата ми харесва. Ще поискам още от същото, мистър Макгейвък. Може ли да поговоря с вас утре сутринта в хотела ви? Благодаря.

Макгейвък тръгна към преддверието. Мърлявият мистър Лийч вдигна от пода до стола си своя бастун и рече:

— Лека нощ, мистър Докси, нека да не правим прибързани заключения. Да оставим този въпрос за утре. Както казваше старата ми баба, утрото е по-мъдро от вечерта. Мистър Макгейвък, ще ми позволите ли да ви придружа до…

Гласът на Лейтън беше леден:

— Лека нощ, Макгейвък. Лийч, ти остани. Искам да поговоря с теб.

Макгейвък бе изправен пред случай, който май щеше да се окаже костелив орех. Той се бе занимавал с много случаи, в които имаше подозрение, че е извършено убийство, но нямаше труп. В този случай положението беше точно обратно: трупът беше налице, но явно никой не се интересуваше особено от това. Съзнаваше, че рано или късно щеше да се сблъска с някой коварен вариант на местните закони. Реши да хване бика за рогата и да го надвие.

Големият часовник на градския съд показваше осем и двайсет и пет, навалицата по тротоарите оредяваше, гражданите прибираха семействата си вкъщи да си лягат. Макгейвък прекоси площада, изкачи се по широките стъпала и влезе в съда.

Той беше нова сграда, която миришеше на пряспа мазилка и ароматен лак. Макгейвък закрачи бавно по неизравнения циментов коридор, забеляза една врата от матирано стъкло, на което пишеше: ЛЪДЛОУ ЧАЙЛДРЕС, шериф. Вратата беше отворена и Макгейвък влезе полека.

Стаята бе спретната, работен кабинет. Единственият прозорец имаше здрава решетка, а сивите стени бяха голи, ако не се смяташе един календар, изобразяващ съблазнителна млада индианка в кану от брезова гора на фона на залеза. На пода до едната стена бяха наредени шест глинени гърнета. Шерифът Чайлдрес седеше зад лъскаво дъбово бюро, украсено с варак. Той беше едър здравеняк с куртка от кожа на пони, с увиснала гуша като на копой и равнодушно изражение на безстрастното си лице. Седеше като замръзнал. Проследи как Макгейвък влезе леко и процеди нервно през неподвижни устни:

— За бога, по-полека и по-спокойно, приятелю. Май искаш мъките ми да започнат пак.

Макгейвък се представи, подаде документите си за самоличност. Шерифът отмести документите.

— Сега не мога да чета никакви писания. Трябва да се държа здраво. Всеки момент болките може да започнат отново.

Макгейвък каза убедително:

— Това са празни приказки, но няма да им обръщам внимание. Вдигнете се от този въртящ се стол и препашете пистолета си. Извършено е убийство.

— Пистолетът ми вече е на мястото си. Аз никога не излизам без него — тросна се шерифът Чайлдрес. — А колкото до това убийство, хайде да го обсъдим. Стане ли убийство, аз винаги узнавам за него. Нали съм шериф, все някой ми казва. Q. Е. D.[1]. Логиката ни подсказва, че няма никакво убийство. Ако е имало убийство, синко, аз щях да чуя за него. — Той изглеждаше самоуверен.

— Ето сега го чувате. — Макгейвък беше търпелив. — Именно затова съм тук. Опитвам се да ви кажа…

— Кой е убит според вас? — усмихна се бащински шерифът.

— Саймън Течърол Лейтън. И не се смейте.

— Не мога да се сдържа! — ухили се шерифът Чайлдрес. — Старият доктор Лейтън се самоуби, а това не е престъпление. Вие не сте тукашен, приятелю. Хората от града са се пошегували с вас. Xo-xo-xo! — Шерифът се облегна назад, затвори очи и се разсмя гръмогласно. — Ей, паленце, някой те е пратил при мен за зелен хайвер. Няма нищо… — Шерифът спря по средата на изречението. Лицето му се скова, сгърчи се от болка. — Тю, да му се не види! — изруга той прегракнало. — Успяхме. Болките пак започнаха.

Шерифът Чайлдрес затършува в едно чекмедже на писалището си, извади кутия за пури и отвори капака. Макгейвък надзърна вътре и се сепна. В кутията шаваха около две дузини сечковци, лъскави черни бръмбари с удължени разчленени тела. Макгейвък бе виждал точно такива бръмбари в гнили пънове. Шерифът огледа сновящите насам-натам насекоми, улови ловко едно с палеца и показалеца си. Наклони глава настрана, пъхна бръмбара в ухото си и за ужас на Макгейвък — натисна. Макгейвък облиза засъхналите си устни.

— Какво…?

— Ухото ме боли. Ужасно силно. — Шерифът затвори капака на кутийката, въздъхна. — Това много помага срещу болки в ушите.

— За пръв път чувам такова нещо!

— Възможно е, синко, възможно е. Но планинците използуват тези бръмбари от години. Айде сега напуснете помещението и ме оставете на спокойствие. Аз съм болен човек.

Макгейвък се примири. „В края на краищата май ще се наложи да си послужа с перлите.“ Шерифът Чайлдрес избърса внимателно пръстите си с една мъхната червена носна кърпа. Макгейвък рече учтиво:

— Е, драги, да не кажеш после, че не съм те предупредил. Когато стане напечено, да не дойдеш да ми се оплакваш, че кръвното ти се е вдигнало. Аз предложих да ти помогна, казах ти каква е работата, а ти ме отряза. Връщам се в хотела. Преди да си тръгна, искам да ти съобщя следното: утре в десет часа сутринта ще погребват стария професор. Точно тогава аз ще бъда в къщата на доктор Лейтън, ще я претърся отгоре додолу да видя дали ще мога да намеря някакви улики. Предоставям ти възможност да избираш: или да ме арестуваш там за влизане с взлом, или да се вразумиш и да ми съдействаш.

Шерифът Чайлдрес седеше, без да помръдне, опулил очи.

— Слава богу! — прошепна той. — По-добре ми е. Върви си, приятелю, върви си.

Както бе и очаквал, Макгейвък напразно си загуби времето. Положението никак не му харесваше. Още отначало работата обещаваше да бъде трудна. Когато вървеше по пустата улица към хотела си, беше в лошо настроение. Фасадите на магазините по Главната улица вече запалваха нощните си светлини зад мръсни, оплюти от мухи витрини. Дървеният навес над главата му хвърляше тъмна сянка, сякаш бе в тунел. Макгейвък мина през вратата на „Симънс Хаус“, затропа ядно с токове по плочите към гишето.

Администраторът — любезен, възпитан екземпляр с двойни стъкла на очилата — сложи попивателната преса върху подписа му и каза учтиво:

— Вашата стая е 207. — Подаде му ключа. — Аз наредих да пренесат куфара ви горе. Казват, че танинова киселина ще свърши работа, ако случаят е спешен.

Макгейвък тръгна към стълбата, изкачи шест стъпала и изведнъж се закова на място.

— Каква беше тази шегичка за таниновата киселина?

Обърна се. Администраторът не се виждаше никъде. Както стоеше по средата на стълбата, чу далечния му глас.

— Таниновата киселина — подвикна весело гласът — е за сериозни обгаряния. Вие си играете с огъня, сър!

Балконът на втория етаж имаше форма на подкова. Мрачен коридор, застлан със сламена пътека, водеше от мецанина към вътрешността на старата постройка. Разперил пръсти върху махагоновите перила, Макгейвък се поспря за малко в горния край на стълбата и се взря надолу. Цветя в саксии, чисти плочки, стари мебели — гледката беше спокойна, сънлива. Това малко фоайе символизираше Роктън: бе прекалено спокойно. Нищо, дори убийство и скандал, не беше в състояние да наруши монотонното му съществование. Той изруга, поклати глава и тръгна към стая 207, за да вземе пистолета си.

Чак тогава видя момичето.

То стоеше в сянката зад него до една затворена врата. В тъмния мецанин се долавяше само лекото проблясване на тънък воал. Макгейвък се престори, че не я забелязва, отмина я небрежно, но тя застана точно на пътя му, изпречи се пред него. Той я блъсна грубо с рамото си, така че тя се олюля, и каза:

— Ох. Извинявайте, моля.

Момичето улови бравата на вратата.

— Влезте, ако обичате. — Гласът й беше тих, властен. — Аз съм в беда.

В гърлото на Макгейвък клокочеше смях. В гласа на момичето прозвучаха стоманени нотки.

— И се дръжте прилично. Аз съм Хали Лейтън. Тук не е спалня, а музикална стая.

— Защо не казахте! — повдигна вежди Макгейвък. — Аз мразя фугите.

Той прекрачи прага след нея. Тя затвори вратата и се обърна към него.

Намираха се в един от ония специални хотелски салони, в които едновремешните клиентки са се предпазвали от неприличното любопитство на мъжете. Викторианските тапети бяха щамповани с големи виолетови китки лавандула, имаше една разнебитено розово плюшено канапе, олющено пиано с евтина настолна лампа отгоре и комплект протрити столове, тапицирани с брокат.

— Значи вие сте дамата на Докси? — Макгейвък се дръпна назад, хвърли й остър, недружелюбен поглед.

Мисис Лейтън заслужаваше такъв оглед. Стройна, дългокрака и грациозна, тя бе момиче с добри маниери. Червилото й бе положено с четчица, а синкаво-черната й коса, спускаща се назад от бялото чело, се разстилаше по раменете й на лъскави гъвкави вълни, което показваше, че отделя време и грижи за нея — ала Макгейвък имаше тънкото чувство, че това е дете, което по-скоро би убило яребица или би обяздило кон, отколкото да отвори флаконче вносен парфюм. Първо, беше хубава, второ — разточителна. Изящната й бяла рокля беше детински проста — но бе струвала на някого доста пари. При това демонстрираше богатството си по свой начин. Макгейвък прецени възрастта й някъде към деветнайсет години, но тя стоеше пред него със самоувереност, породена и поддържана от пълна кесия. Изправи се гордо и рече:

— Казах ви, че съм в беда. Вие сте детектив. Ще ми помогнете ли… или няма да ми помогнете?

Тя сви пренебрежително рамене.

— Голяма работа. Да, признавам си. Страх ме е. Чух ви да казвате, че татко Лейтън е бил убит. Знам какво означава това; че изтреблението е започнало.

Макгейвък стоеше като истукан. Момичето се разприказва.

— Заради Фидлър Джоплин е. Той си има винаги неприятности със закона, а хвърля вината върху нас, Лейтънови. На следващото заседание на съда ще го съдят за незаконен риболов; сигурно и за това ще хвърли вината върху нас.

— Глупости.

— Истина е. Може да звучи глупаво, но всъщност е нещо много сериозно и противно. Ще ви кажа някои факти, за да добиете ясна представа. Не мислете, че се хваля. Ние, Лейтънови — моят съпруг, покойният ми свекър и самата аз — владеем около две хиляди акра…

— Не думайте!

— Плантацията ни е голяма, но има и много по-големи. — Тя пое дълбоко дъх. — Половината беше собственост на покойния ми свекър, другата половина — на съпруга ми и моя. Управлявахме я като търговско предприятие. Моят свекър — своя дял, ние нашия. А всичко беше под надзора на съпруга ми. От време на време правехме ревизии и тем подобни.

— И каква е ролята на тоя Джоплин?

— Повечето от земята ни е плодородна низина, но част от нея е планинска. — Тя беше смутена. — Джоплин се е настанил незаконно там. Има малка планинска ферма, наречена Джоплиновата мелница. Ние сме собственици на земята, но Джоплинови живеят на нея от сто години. Преди около един месец татко Лейтън — по някаква необяснима причина — неочаквано даде Фидлър под съд и се опита да го изгони от земята. Фидлър претендираше за собственост поради давност, което значи, че я е използувал и се е заселил на нея отдавна. Съдебните заседатели подкрепиха Фидлър, както и трябваше да се очаква, ние с моя съпруг бяхме на негова страна, но, нали разбирате, земята беше на татко Лейтън.

* * *

Макгейвък бе мрачен.

— Това е лошо. Но няма смисъл. Изгонването от имот води до престрелки в бръснарници. Там не се случват изтънчени убийства като това на стария професор.

Тя сви устна.

— Вие не познавате Фидлър Джоплин. Той е интригант. Лукав е. Въпросът не е само до това, че се е настанил незаконно. Около една седмица преди да се опита да го изгони татко Лейтън се помъчи да издействува решение за предаването му на съда, като обвини Джоплин в „контрабандно варене на уиски“. Шерифът затвори Джоплин за три деца, за да го разпита. Тъкмо това мнимо преследване, както и фактът, че Джоплиновата мелница е семейно владение толкова отдавна, накараха съдебните заседатели да подкрепят обвиняемия.

— Нищо чудно — промърмори Макгейвък. — Никъде другаде не съм виждал съдебни процеси като тия, които се водят в планинските краища на далечния юг. — Той потърка челюстта си. — Ще работя за теб, миличка. Кой е този Чарли Лъск?

На прекрасното й лице се изписа неприязън.

— Той е външен човек.

— Аз също съм такъв.

Хубавата мисис Лейтън прояви и първите признаци на снобизъм.

— Искам да кажа, че няма близки. Нито семейство, нито нищо. По едно време татко Лейтън си втълпи в изкуфялата глава да си вземе личен секретар. Искаше момиче, но ние се противопоставихме. Какво ще кажат в Роктън, като чуят, че със стария професор живее едно младо момиче от града? Дадохме обявление в Нашвилския вестник и така се яви Чарли Лъск. Таткото искаше да му плаща само по шест долара седмично, Чарли държеше на петнайсет, затова решихме да му даваме тайно разликата.

Макгейвък запита учтиво:

— Ще отидете ли вие двамата с мистър Лейтън на утрешното погребение?

— Предполагам, че ще отидем. Положително.

Макгейвък беше настойчив:

— Старецът е убит. Някъде в къщата му има някаква улика, с която ще го докажем. Тази вечер се опитах да се промъкна там, но тоя блюдолизец Лъск не ми позволи да прекрача прага. Можете ли да го повикате, да речем, след един час и да го задържите за двайсет минути?

Тя помисли.

— Да, мога. Ще го повикам по телефона от дрогерията и ще му заявя, че от момента на смъртта на татко Лейтън заплатата му се намалява автоматично на първоначалните шест долара. — Тя се усмихна. — Това ще го накара да се завтече при Докси и да започне да го увещава.

— Чудесно. А сега още две неща. Какво ви свързва с тоя Робъртъс Лийч и къде мога да получа чаша уиски?

— Откакто Андерсън се върна в Арканзас, мистър Лийч е нещо като негов заместник. Постът на мистър Лийч е само временен. — Тя забеляза навъсеното чело на Макгейвък и обясни: — Все забравям, че не сте тукашен. Андерсън беше нашият търговски съветник. Той работеше при Докси, но носеше формална отговорност за всички земи на Лейтънови. Наемаше работници, пазареше се с купувачите за приемливи цени и тъй нататък. Преди около месец умря майка му и той се върна у дома си в Канзас. Мъжът ми е повече фермер, отколкото търговец. Той взе мистър Лийч да води счетоводните му книги, докато успее да намери… ъ-ъ… по-компетентен човек. — Тя посрещна смело погледа му. — Това е цялата история. Вкъщи имаме шотландско уиски, ръжено уиски и бърбън. Като се прибера, ще ви изпратя една бутилка.

Макгейвък поклати глава.

— Няма нужда. Моят стомах е галванизиран. Предпочитам някакво по-долнокачествено контрабандно уиски.

Тя го изгледа с тревожно съжаление.

— Чувала съм, че частните детективи са такива. Е, в избата зад бившата кланица има едно заведение, но не ви го препоръчвам. Там се събира долна и опасна паплач. Държи го един бивш затворник на име Поки.

— Чудесно! — зарадва се Макгейвък. — Тъкмо място за мен. Аз самият съм от тая измет.

Стая 207 беше спретната, долавяше се мирис на дезиифекционен препарат. Имаше месингово легло и един огромен гардероб, който приличаше на бюфет. Макгейвък влезе и подсвирна. Постоя за малко насред стаята, изучавайки комфортната обстановка. Насочи палец и показалец към гардероба и изсъска:

— Излез оттам, Джеси Джеймс, и ти, Франк, държа ви на прицел!

Отиде до прозореца, опита резето.

Големият куфар беше до леглото. Макгейвък извади пижамата и домашните си пантофи, порови и намери револвера си. Той имаше особено отношение към своето оръжие. Не го носеше у себе си, ако не смяташе, че може да му потрябва. Според него огнестрелното оръжие беше просто търговска стока. Не би го мъкнал със себе си през цялото денонощие, както не би носил и гаечен ключ или ножици за рязане на тел само затова, че може случайно да му потрябват.

Револверът на Макгейвък беше предназначен за тежка работа. Той имаше къса цев, голям калибър и очукана и протрита лескова дръжка. Бе вършил много работа. Случаят е заплетен, разсъждаваше Макгейвък. Рядко се бе сблъсквал с такова трудно начало, но най-после събитията назряваха. Жилавият дребен детектив се нагаждаше към обстоятелствата, обичаше да предизвиква съдбата. Също като камъче на планински склон, реши той, откъртиш само едно и хоп! — всичко започва да се свлича.

Уби пет минути според ръчния си часовник, за да даде на момичето време да се измъкне от хотела. Когато изтече този срок, пъхна револвера в колана си, угаси лампите и заключи вратата.

[1] Quod erat demonitrandum — което бе необходимо да се докаже (лат.) — Б.пр. ↑

III
Бърлогата на контрабандиста

Бе малко трудно да се открие заведението на Поки. В малката уличка, встрани от Главната улица, между две преки се простираше паянтова товарна платформа, като всеки търговец имаше своя врата към нея. Построена в старо време, тази платформа беше висока колкото каруца. Тоест около метър и половина. Като светеше внимателно с джобното си фенерче, Макгейвък откри, че под всеки склад има врата, водеща за някогашния голям търговски склад. Гниенето и разрухата бяха променили всичко тук. Вратите на много от приземните складове липсваха, други едва се държаха на пантите си.

Червеникавата глина на уличката беше изровена, миришеше на конски фъшкии и бе тъмно като в пещера. Макгейвък тръгна по нея. Последната постройка в края й събуди интереса му. Един почти изтрит надпис гласеше: Тос. Барлоу и син, прясно месо. Значи това е било някогашната кланица, сега воняща и порутена; прозорците й зееха, стъклата им бяха счупели.

Макгейвък насочи лъча на фенерчето си под платформата. Вратата към склада беше нова, здрава, шейсет сантиметра на метър и осемдесет, от бял чам, закрепена на страничната каса с масивни панти.

Избата беше ниска и мръсна. Макгейвък знаеше какво представляват тези бърлоги в малките градове; бяха пълни с опасности. В избата имаше само трима души — двама клиенти и собственикът. Мястото беше мръсно, миришеше на мухъл, по тухлените стени имаше влажни петна на гъбеста плесен, голият пръстен под беше напукан от старост. Собственикът се бе облегнал зад един тезгях — всъщност нисък сандък — в предната част на помещението и бъбреше с единия от клиентите си, а другият клиент се бе изтегнал сред кирливи завивки на едно походно легло в ъгъла. Челюстта му висеше едва ли не до гърдите — беше пиян като свиня. Макгейвък се спря на вратата да му се полюбува: едър човек, метър и осемдесет и седем — метър и деветдесет, с разчорлена и сплъстена мазна рижава коса. При внезапното появяване на Макгейвък собственикът и събеседникът му млъкнаха, като че си бяха глътнали езиците.

Макгейвък докосна периферията на шапката си. „Привет, братя!“ Той влезе с нехайна походка и се облакъти на сандъка-тезгях. Цареше ледено мълчание. Макгейвък каза весело:

— Е, ето ме и мен, момчета. Аз съм човекът, когото чакате.

Собственикът беше небръснат скот със злобни очички. И той като двамата си клиенти носеше работен комбинезон.

— Никой не ни трябва, мистър — измънка провлачено той. — Моля, кръгом и обратно през вратата.

Макгейвък погледна клиента до лакътя си. Дребен сбръчкан планинец със заострено лице на полска мишка. Детективът му заговори:

— Да пийнем ли по чашка хубаво уиски? Ще приемете ли да ви почерпя?

За момент настъпи объркване. Човекът с мишето лице беше поставен натясно. Да отхвърлиш такава покана значи да нанесеш обида. Планинецът се замисли. Отвърна предпазливо:

— Щом ти ще пиеш, чужденецо, аз също ще пия. — Той прехвърли топката на Макгейвък.

— Чудесно. — Макгейвък оголи зъби в усмивка. Каза на собственика: — Ти си Поки. Това е заведение за контрабандни напитки. Искам половин литър от най-хубавото ти ръжено уиски. Искам нещо варено в казан така, че да има естествен цвят. Не искам помия, оцветена с тор или йод. Не искам избистрено с луга, за да придобие цвят. Искам нещо варено в меден, а не в тенекиен съд и…

Лицето на Поки засия.

— Май много искаш. Ама да пукна, ако го нямам. — Той отиде до походното легло, избута пияния и измъкна изпод дюшека една половинлитрова бутилка. Сложи я на тезгяха и обяви проточено:

— Един долар, моля.

Макгейвък се учуди.

— Ти ме виждаш за пръв път. Не рискуваш ли?

Очите на Поки гледаха ожесточено.

— Ти рискуваш, драги. Ако си от акцизните, ще си изпатиш.

Макгейвък отпуши бутилката, побутна я към човека с мишето лице. Планинецът я надигна, отпи около сто и петдесет грама и се задави.

— Прощавайте — каза той вежливо. — Последната глътка ми влезе в кривото гърло.

Макгейвък подаде бутилката на собственика, който от учтивост пое традиционната глътка и върна шишето. Макгейвък завърши церемонията.

Когато ритуалът приключи, Макгейвък забеляза весело:

— Господа, аз съм ловец и рибар. Ех, колко обичам живата природа! Хубави планини имате насам. Сигурно гъмжат от дивеч.

Планинецът с мишето лице хлъцна, кимна.

— Така е. Гъмжат. — Извади от джоба си една четка за зъби от алтея, поръси долния си венец с малко емфие и втри праха.

— Да, сър — изрече той с патос, когато завърши тази процедура. — Има риба и аз мога да те заведа при нея. Искаш ли водач?

— И да, и не. — Макгейвък гледаше лукаво. — Трябва да бъде сигурен човек. Аз ловя сиви лисици и използвам химикали, опушвам дупките.

Настъпи мълчание. Планинецът с мишето лице беше потресен.

— По това време на годината не се ловят лисици, а пък с тия химикали за опушване ще идеш право в нашвилския затвор. Това е нарушение на наредбата за лова и риболова. Лисици не може, ама ако искаш пъстърва…

— Чудесно. — Макгейвък се приготви да си тръгва. — Ще се срещнем в „Симънс Хаус“ утре сутринта. Ще донеса гърнетата.

Отново настъпи тягостно мълчание.

— Какво ще носиш? — попита Поки.

— Гърнета. Ще ги ловим с тях — обясни Макгейвък. — Нали знаете как става? Слагаш малко вар в гърнето, пробиваш дупчица в капака, пускаш гърнето във вира с пъстървите и бум! — изскачат. Взривяваш ги, тъй ги ловя аз.

— Ще прощаваш, ама това е дяволска работа. — Дребният планинец изведнъж се сви. — Ти плачеш за пандиза.

— Няма да ни хванат — взе да го убеждава Макгейвък, — ще пипаме внимателно. Чух, че Фидлър Джоплин от години вършел това и нищо му няма. Щом той може да лови риба с гърнета, защо да не можем и ние.

Така Макгейвък улучи право в целта. Лицата на събеседниците му се изопнаха и пламнаха от гняв. Поки заговори с глух, студен глас:

— Сега всичко ми става ясно. Ти не си акцизен, а подъл горски пазач. Е, губиш си времето, като душиш наоколо да търсиш улики против Фидлър Джоплин. — Небръснатото лице на собственика се изкриви презрително. — Богаташите, Лейтъновци, имат зъб на Фидлър. Мъчат се да го натикат в затвора.

Макгейвък се усмихна иронично.

— Но аз видях гърнетата тази вечер в кабинета на шерифа. Това не е ли доказателство?

— Ама не е достатъчно, за да го съдят, и шерифът Лъд Чайлдрес много добре знае това. Фидлър Джоплин лови дивеч и риба като всеки друг, но ги лови през сезона, и то законно. Той държи ония гърнета за друго.

Макгейвък се разсмя дрезгаво.

— Хубава работа! Та аз видях дупките на капаците, а вътре имаше вар.

Поки изглеждаше объркан.

— Всички са нагласени така, че да избухнат, знам това. Ама той никому няма да каже за какво ще ги използува. Ей, горски, кълна се, че той е невинен.

— Добре — съгласи се Макгейвък. — Ще ти повярвам. А аз те уверявам, че не съм горски пазач.

Макгейвък стоеше под сянката на една разлистена мирта и оглеждаше внимателно къщичката на професор Лейтън. Ако Хали Лейтън бе изпълнила обещанието си, Чарли Лъск трябва да е свалил разкошния си домашен халат и да е излязъл от къщата. Картината беше зловеща: лампата на входа, която светеше като кандило за мъртвец, прозорците със спуснати пердета, погребалният венец се поклащаше леко на вратата от подухващия пролетен ветрец.

Макгейвък слезе от тротоара и през живия плет от чимшир стигна до излъсканата тухлена пътека. Дръпна дръжката на звънеца и зачака. Никой не се отзова. Опита бравата, установи, че вратата не е заключена и влезе.

Системно, бързо и старателно огледа приземния етаж. От дясната страна на коридора се намираше кабинетът на стария професор, а отляво — гостната. Гостната беше почти в същото състояние, в което я бе видял Макгейвък предишния път. Гарафата върху масичката за игра на карти беше почти празна и таблата със сандвичи, кажи-речи, опустошена, ала иначе всичко си беше същото — център на вниманието все още представляваше ковчегът е купчината ухаещи цветя. В дъното на коридора бе кухнята, която Макгейвък отмина. От двете страни на кухнята, съответно отляво и отдясно, се намираха уютната стаичка, служеща на жилище на секретаря, и голямата, по-комфортната спалня на господаря.

Стаичката на Лъск беше тясна, но някак уютна. Имаше сгъваеми легло-кушетка, малко бюро, приветлив изтърбушен фотьойл, а до него — лавица с книги. От една закачалка в ъгъла, подобна на дръжка за метла, висяха три протрити костюма. Детективът взе книгите, прегледа ги една по една. Първата беше с меки корици и носеше заглавие „1001 ВИЦА, Развлечение за млади и стари“. Другите четири бяха учебници за самоуки карикатуристи. На форзаца на всяка книга беше надраскано е грозен почерк: Лесли Андерсън, Литъл Рок, Арканзас.

— Лесли Андерсън — промърмори Макгейвък. — Управителят на Лейтън, а? Младежът, заместен от титуляря мистър Лийч. Много работа ти се отваря, Лутър.

Голямата изненада дойде вечерта, когато запали лампата в спалнята на стария господар Лейтън. Стените и подът изникнаха пред него на ослепителната светлина. Макгейвък се стресна. Крушката на тавана беше най-малко от двеста вата. Изведнъж се усмихна. „О-хо! Значи такава била работата.“

Действувайки бързо и сръчно, той се залови да претърсва внимателно жилището на стареца. Чекмеджето за яки в грубия скрин го възнагради с един интересен документ. Рязко, арогантно писмо. Той разгърна листа и зачете:

Уважаеми мистър Лейтън,

В отговор на многократните ни разговори по улиците, на площада, пред съда, в църква — всъщност на всяко обществено място, където ме срещате, в отговор на тези настойчиви разговори най-после съм принуден да отнеса въпроса до вашия син, който е и мой работодател — мистър Докси Лейтън.

Казвате, че сте стар и немощен и че желаете мистър Докси да поеме грижата за вашите имения и земи и че сте напълно готов да се откажете от всичките си права в негова полза. Изтъквате, че поддържането на счетоводството и управлението на такова голямо владение било трудно и уморително на вашата възраст.

Както посочих по-горе, ние с мистър Докси обсъдихме този въпрос. Той желае да заявя решително и категорично от негово име, че идеята ви да му прехвърлите имуществото и земите си и този момент не приемлива за него. Казва, че вие сте достатъчно енергичен и напълно способен да оправяте собствените си работи и се надява, че ще избиете от главата си всякакви съмнения по този въпрос…

Мистър Докси Лейтън ме помоли да изложа писмено становището му, за да сложи веднъж завинаги край на тази работа. Да сме наясно — мистър Докси ще запази своята собственост, а вие ще запазите вашата.

Искрено ваш.

Лесли Андерсън

управител на фермите Лейтън

— Най-после го е направил — каза тихо Макгейвък. — Намерил е начин да се откаже от правото на собственост. — Пъхна писмото в горния джоб на сакото си.

Писмото беше подписано със старателен ъгловат почерк. Същият подпис на учебниците за карикатуристи в стаята на Чарли Лъск — беше завъртян и причудлив, почти неграмотен. Не е нужно да си графолог, за да забележиш разликата. Макгейвък продължи претърсването.

Тогава именно направи голямото си откритие. То беше толкова умело замаскирано, че едва не го изпусна. В най-долното чекмедже на скрина бяха сложени две стари кувертюри. Макгейвък ги повдигна. Чекмеджето беше застлано със стари вестници. Той махна вестниците. На дъното на чекмеджето бе пробита дупка. Малка четвъртита дупка, приблизително десет на двайсет сантиметра. Просто дупка. През нея Макгейвък можеше да види килима под скрина. За момент се обърка. Напрежението набразди лицето му така, че мрежицата от бръчки около уморените му бдителни очи изпъкна ясно. Той изцъка и възкликна: „Я гледай!“

Намести отново кувертюрите, затвори чекмеджето и се изправи.

Стаята на професор Лейтън беше наръчник за престъпления. Двеставатовата крушка на тавана, смешното, арогантно писмо в отделението за яки, четвъртитата дупка в чекмеджето на скрина — всичко съвпадаше, представляваше несъмнена улика срещу един убиец. Макгейвък сви устни. Той вече променяше мнението си за стария разсеян професор.

Порови в джоба си, намери макарата с конци и фалшивата перлена огърлица.

— А сега — каза — малко фокус-бокус на тавана, а после — бух в леглото.

Таванската стълба беше в дъното на коридора, до кухнята. Детективът изкачи тясна редица стъпала и се озова в гореща, душна килийка. Чу шумоленето на подплашени мишки и запали джобното си фенерче. Два събудени прилепа излетяха от наклонените греди над главата му, шумно запляскаха с криле и изчезнаха през отпорените капаци на покрива.

Таванското помещение имаше дървен под и заемаше пространството между главния стаж и покрива. Нагоре гредите се извиваха, за да образуват ребрата и фронтоните на покрива. Мястото беше голо, без мебели, ако не се смята старото столче за пиано, тапицирано с кожа и украсено с лъвски крака, стискащи топки. Макгейвък освети табуретката, после насочи лъча на фенерчето право нагоре. От една греда над столчето за пиано висеше около двайсет, и пет сантиметрово въже за простиране на пране. „Значи — забеляза Макгейвък — тук е бил ликвидиран.“ Това слабо го интересуваше.

Подът беше скърпен от различни вехти дъски. Детективът избра едно място на около три метра от столчето и приклекна. Свали шапката си, изви периферията й под ъгъл четиридесет и пет градуса. Опря фенерчето така, че да се образува светлинен кръг на пода пред него. Порови в джоба на сакото си и извади някакъв малък цилиндричен предмет — сгъваем трион.

Избра наслуки една изкорубена подова дъска, дебела около осем сантиметра и дълга около шейсет, пъхна дръжката на триона и дръпна. Дъската се откърти със скърцане. В кухината, която се отвори между гредите, разстла еднодоларова банкнота. Извади макарата, откъсна около дванайсетсантиметров конец, сложи го напряко върху продълговатия отвор. С острието на инструмента извади гвоздеите от дъската и я намести пак в първоначалното й положение. Пусна макарата в джоба си, хвърли през рамо изкривените гвоздеи и огледа творението си.

Всичко изглеждаше нормално. Като се изключеше този бял конец. Около пет сантиметра от него лежеше на пода, изчезваше под дъската, появяваше се пак изпод срещуположната дъска и отново издаваше присъствието си. Макгейвък се изправи, сложи шапката си.

— Не ми изневерявай, малкия! — рече той. — На теб разчитам. — Клепачите му пареха и натежаваха. Денят се бе оказал дълъг и труден.

Когато се озова навън, на улицата, тръгна към хотела със свежите чисти завивки. Приятен горски мирис се носеше от гривестите хълмове на тихи, приспивни вълни. Когато стигна до стаята си, Макгейвък вече спеше прав.

Събитията започнаха да се развиват внезапно сутринта, докато Макгейвък закусваше.

Партерът на „Симънс Хаус“ беше във формата на буквата Т. Фоайето, тоест хоризонталната черта на Т-то, гледаше към тротоара, а зад стълбата бяха разположени редица сервизни и служебни помещения, които завършваха със старомодната кухня на хотела. Ресторантът се намираше от лявата страна на коридора, точно след кабинета на управителя.

Помещението имаше висок таван, бе проветриво и приятно: на отворените прозорци се разделяха и диплеха завесите и утринната слънчева светлина, лимоненожълта, се разливаше върху белите покривки и лъскавите сребърни прибори. Подът и дървените части излъчваха слаба миризма на дезинфекционно средство поради честото търкане с луга и пепел. Макгейвък избра една малка маса до стената и даде поръчката си.

До рамото му имаше отворен прозорец и по време на яденето завесата непрекъснато и упорито плющеше и се извиваше пред очите му. Тъкмо бе унищожил цяла чиния панирана риба и завършваше със сладко от доматчета и бисквити със сметана, когато внезапно, раздразнен, се наведе напред и подпря завесата със захарницата. За целта бе принуден да се надигне малко от стола си. За миг видя ясно какво има навън. Така забеляза нарушителя.

Точно под прозореца, може би на метър и половина под Макгейвък, имаше малък вътрешен двор с висока дъсчена ограда, а две от стените на хотела го ограждаха от другата страна. През една вратичка в оградата откъм уличката мина някакъв човек. Той носеше обувките си в ръка.

Именно обувките в ръката му привлякоха вниманието на Макгейвък. Детективът наклони стола си и се излегна назад, така че да може да наблюдава, без да бъде забелязан.

Човекът беше великан — метър и осемдесет и седем, метър и деветдесет — с разчорлена червеникава коса. Носеше изтлял работен комбинезон. Макгейвък го позна моментално: беше юначагата от заведението на Поки, едрият пияница, проснат в алкохолен унес на походното легло в ъгъла.

Той постоя за секунда в средата на настлания с чакъл двор, оглеждайки редицата прозорци на втория етаж. Имаше вид на човек, който е в критично положение, но не иска да взима прибързани решения. В ъгъла между стената на хотела и оградата се гушеше ниска барака за въглища. Човекът внимателно скри обувките си е купчина дъбови цепеници, намръщи се глуповато. Внезапно вдигна огромни жилести ръце и се улови за стряхата на бараката. Раменните му мускули изпъкнаха. Пъргаво, с невероятна лекота, само със силата на бицепсите си привдигна туловището си от земята и се качи на покрива на бараката.

Макгейвък бе поразен. Приведен като животно, човекът се изкачи по полегатия ламаринен покрив до редицата прозорци на втория етаж. Приклекна и засочи с пръст прозорците, движейки устни. Брои, заключи Макгейвък.

Най-после великанът направи избора си. Извади отвертка, счупи резето на прозореца и с пълзене изчезна във вътрешността на сградата. Макгейвък затвори очи, представи си разположението на втория етаж. Сам преброи прозорците — и се усмихна мрачно.

Юначагата бе влязъл в стая 207, стаята на Макгейвък.

Макгейвък се бе замислил дълбоко, когато един важен креслив глас изгърмя на около петнайсет сантиметра от ушните му тъпанчета.

— Я гледай, я гледай! Сетих се, че ще ви намеря тук, сър! Виждам, че си хапвате от утринните блюда на старата странноприемница. Бих се присъединил към вас, сър, но вече съм задоволил гастрономическите си прищевки. Ще приема обаче една от вашите клечки за зъби.

Пълна ръка сграбчи внезапно порцелановия съд с клечки за зъби, изсипа ги на купчинка върху покривката на масата, порови, избра една. Макгейвък се обърна и се взря в подпухналото лице на достопочтения Робъртъс Лийч.

— Виждам, че много сте подранили — рече иронично Макгейвък. — В чии писма сте надничали тази сутрин?

Лийч придърпа един стол срещу него, тръшна се тежко, тялото му потръпваше като пихтия.

— Не можете да ме ядосате, Лутър — изкиска се той. — Вие ми допадате и освен това аз съм много щастлив, също като пойна птичка в това прекрасно пролетно утро.

— Разбирам — усмихна се подигравателно Макгейвък. — Снощи Лейтън е искал да ви върже тенекия на опашката, но вие сте го разубедили. Това ли искате да кажете?

Дебелият човек насреща му изглеждаше оскърбен.

— Вие имате много отвратителен начин на изразяване. — Той се усмихна кротко. — По същество, сър, вие казвате истината. Аз се оставих на благоволението му. Обясних му, че когато отворих онова писмо до вашите хора в Мемфис, имах присърце само неговите интереси. Заявих: „Мистър Докси, щом съм ваш управител, полага се да управлявам работите ви, а не мога да върша това, ако не зная всичко за тях.“

— И той се хвана на въдицата?

Лийч придоби лукав вид.

— Докси Лейтън притежава, както се казва, психиката на богат земевладелец. Голямата му страст е земята и реколтата. Той не обича да се занимава с каквито и да било дреболии, която според него нямат нищо общо със земята или реколтата. Когато видях, че пише до детективска агенция, аз се уплаших, че си има някакви неприятности. Мое задължение беше да сваля бремето от гърба на моя работодател. Обясних му това снощи, след като вие си отидохте, и той разбра. Аз само изпълнявах дълга си, Лутър.

— Не ме наричайте Лутър. — Гласът на Макгейвък, беше рязък. — За мен вие сте змия! — Той се овладя, запита: — Наистина ли вземате толкова присърце интересите на шефа си? Добре. Тогава ми отговорете на няколко въпроса. Кой беше този Лестър Андерсън, как изглеждаше и при какви обстоятелства подаде тъй наречената си оставка?

Мистър Лийч придоби малко учуден вид.

— Значи Лес е замесен и тази работа? Това не ме изненадва. Аз никога не съм харесвал този човек. — Той силно натисна с пръст дебелата си буза, за да даде да се разбере, че е замислен дълбоко. — Лес не подаде оставка, просто офейка. През една тъмна нощ стана и се измъкна, остави мистър Докси на сухо. Ето така аз излязох на сцената. Как изглеждаше ли? Чакайте да помисля. Ако го описвах в съда, щях да кажа, че е на средна възраст, хубав, елегантен и страшно хладнокръвен. Бих го нарекъл бизнесмен северняшки тип, човек, който дори би накарал баба си да бере червени боровинки, ако закъса с парите.

— Северняк ли? Аз пък мислех, че е от Арканзас.

Лийч изплю клечката за зъби.

— Така твърдеше той, но кой знае? Ето това е моето описание; искате ли да чуете и впечатленията ми?

— Много.

Лийч беше сериозен.

— Мога да се изразя много просто — като живак е.

Макгейвък мълчеше.

— Ето какво искам да кажа — обясни мистър Лийч. — Ако се намирате в някоя стая, Лестър Андерсън изведнъж ще се измъкне от стенния шкаф. Тръпки ме побиваха от това. Щом отивах при Докси, той все изскачаше отнякъде. Разговаряме и той изведнъж ще се изтъпанчи пред нас.

Макгейвък произнесе гърлено с глух баритон:

— Достопочтени Робъртъс Лийч, ще ви помоля да ми кажете нещо. Снощи по жилетката ви имаше следи от пепел на пура, нещо, което, изглежда, е обичайно за вас. Тази сутрин обаче забелязвам, че следите са изчезнали. Аз съм детектив; някои подробности ме интригуват. Какво стана с тази пепел, сър?

Лийч премига.

— Изчетках я. — Изопна шия като гушест гълъб. — Вие сте страшно некадърен детектив, сър, ако мислите, че жилетката ми има нещо общо с тази работа тук. Аз отивам на погребението на доктор Лейтън. Винаги когато отивам на погребение, аз старателно изчетквам жилетката си.

— Говорите като истински джентълмен. — Макгейвък отмести стола си назад и стана. — Очаквате ли много народ на погребението?

— Ще бъдем само четирима. Мистър Докси, мисис Хали, Лъск и моя милост.

Макгейвък повдигна вежда.

— Ще мога ли да присъствувам и аз?

— Може, но не ви съветвам. Откровено казано, вие няма да бъдете желан.

Макгейвък каза ядно:

— Вие тука само почакайте аз да ви устроя някое погребение и ще искате да дойдете на него! Тогава ще съжалявате! — Той тръшна вратата и изскочи навън, като остави мистър Линч вцепенен от смайване.

Макгейвък вървеше с тежка стъпка по застлания с пътека коридор на горния етаж. Спря шумно до вратата на номер 207, почука с ключа по ключалката и се ослуша. Не се чуваше никакъв звук. Пъхна ключа, превъртя го и влезе в стаята.

По средата на килима стоеше неловко босият великан. Той беше як екземпляр. Рунтавата му неподстригана коса се спущаше на сплъстени кичури чак до яката. Небръснатите му мръсни бузи бяха изопнати от мрачен гняв. Макгейвък попита рязко:

— Кой си ти и какво искаш?

Човекът заговори с глух шепот:

— Аз съм Фидлър Джоплин и искам да знам кво търсиш тука. Ще те изритам там, отдето си дошъл.

— Нима от двайсет минути стоиш тук и ме чакаш? Защо не седнеш? Има много столове и хубаво меко легло!

Джоплин пламна, посочи засъхналата кал по работния си комбинезон.

— Не ща да ти цапам мебелите.

— Така ли! — Макгейвък онемя. — Я гледай! — Усмихна се — Не бъди много груб с мен, че ще изцапаш с кръв тоя хубав чист килим.

Червенокосият бръкна в един заден джоб и извади сгъваем нож — опасно оръжие с извито острие. Постави го на мивката.

— Ще го оставя тука — рече той неохотно, — щото иначе може да те накълцам. Почна ли да се бия, аз съм в стихията си.

— Защо си против мен, Фидлър? — запита кротко Макгейвък.

— Знам, че си мръсен, подъл шпионин. — Той говореше без особена злоба. — Поки казва, че си бил при него снощи, когато спях, че си се мъчил да скалъпиш някакви лъжливи улики против мен. Я ми кажи истината. Вземаш ли пари от ония, Лейтъновите?

— Не още, но се надявам да взема.

— Защо не ме оставите на мира? — Мрачен, буен гняв, опасен, безумен гняв, плод на дълги размишления, се изписа на тъпото му лице. Той замънка тихо, монотонно: — Защо високопоставени богати хора като Лейтъноои се заяждат с един беден, честен фермер? Ще ти кажа защо: в тях тече черната кръв на сатаната. От месеци ме тормозят. А аз живея тук една ферма, дето не може да ме изхрани, никому зло не правя, гледам си работата. Доктор Лейтън беше старият змей, дяволът и бащата на домочадието, доктор Лейтън реши да ме тормози. Първо насъска Лъд Чайлдрес срещу мен, щото съм бил „контрабандист на пиячка“. Шерифът ме хвърли в затвора и три дена ме разпитва. В нищо не можа да ме обвини, та трябваше да ме пусне.

Макгейвък се вслушваше в този водопад на омразата. Джоплин продължаваше:

— Тва беше само началото. След една седмица старият професор се опита да ме изгони, извика ме в съда. Че то Джоплинови живеят в мелницата още отпреди времето на Джефърсън Дейвис[1]. Съдът ме подкрепи. Дъртият взе да хитрува, да крои кво ли не — и ми заложи нов капан. Опитват се да ме затворят, загдето съм ловял риба с гърне!

— Аз видях в кабинета на шерифа шест гърнета — забеляза добродушно Макгейвък. — Твои бяха, нали?

— Вярно. Само че…

— И бяха пълни с вар и готови да експлодират, а?

— Сигур. — Великанът започна да се поти, на ниското му чело набъбнаха капки влага. — Ще помислиш, че са ме хванали на местопрестъплението, ама не е така. Аз съм невинен. — Той гледаше уплашено, като притиснат до стената. — Нищо повече не мога да ти кажа. Не ми досаждай. — Пое дълбоко дъх. — Ще те разпердушиня — каза той спокойно. — Затуй си вдигай чукалата и марш обратно в Мемфис. Ти си зло и напаст!

Макгейвък направи грешка, като взе да го убеждава.

— Почакай, Фидлър — заговори той. — Всеки въпрос има две страни…

Исполинът се нахвърли върху него. Връхлетя. Направи три пъргави крачки — като рис на клон, спря се внезапно и нанесе съкрушителен удар. Нападението беше толкова неочаквано, че завари Макгейвък неподготвен. Когато червенокосият се втурна, рефлексите подведоха Макгейвък — очакваше боксов мач, при който ще си издерат очите. Детективът не се оказа достатъчно бдителен и Фидлър Джоплин замахна. Беше замах на дървар, замах на секач. Юмрукът на исполина описа широка дъга отдолу нагоре и улучи Макгейвък в рамото. От мощния удар той политна назад и се блъсна в стената.

Само един-единствен страшен удар. Джоплин не се и опита да продължи. С пронизваща болка в рамото, Макгейвък се бе свил на две, целият напрегнат, яд го беше на себе си за глупавата грешка; позата му беше на човек, зашеметен и сериозно ранен.

У Фидлър Джоплин настъпи странна промяна. Мрежицата от капиляри по плоските му бузи запламтя, очите му помътняха и се изцъклиха.

Той каза тъпо: „Няма друг изход, амин“ — и посегна към сгъваемия си нож.

Макгейвък се реши. Той изби ножа на пода, ритна го под леглото. Джоплин го обгърна с тромави, мечешки ръце, но Макгейвък го удари три пъти точно под сърцето. Планинецът се олюля. Макгейвък се отскубна, фрасна великана в зъбите, довърши го с един последен удар в сърцето и оня се свлече на пода. Загуби съзнание още преди да падне.

Жилавият дребен детектив отиде на умивалника, изми ръцете и лицето си, избърса се с хотелската хавлиена кърпа. Постоя малко, вторачил замислени, невиждащи очи в собственото си деяние — в сто и десет килограмовото туловище върху яркия, изпъстрен с цветя килим. Рече си: „Бой с юмруци, още ме бива за бой с юмруци!“, без да съзнава, че сам си говори.

Излезе от стаята, заключи отвън и подхвърли ключа през отвореното кръгло прозорче на вратата. Чу как той иззвънтя, когато се удари в леглото.

[1] Джефърсън Дейвис (1808–1889) — американски държавник, от 1861 до 1865 г. президент на Конфедерацията. — Б. пр. ↑

IV
Гала-погребение

Слизаше по широката вита стълба към фоайето, когато съзря две познати фигури. Докси Лейтън и секретарят му Чарли Лъск се бяха курдисали един до друг върху червено кожено канапе, под прашен фикус — чакаха него.

Бяха облечени за погребението — всеки според вкуса си. Земевладелецът беше издокаран с изискан чер шевиотен костюм, жилетката му беше поръбена със сребърна нишка, носеше високи черни обувки, които подозрително приличаха на ловни ботуши. Той следеше приближаващия се Макгейвък със замислени очи, сякаш преценяваше бала памук от много лошо качество. За Чарли Лъск погребението явно представляваше нещо като разходка. Секретарят беше пременен, като че отиваше на бой с бикове: сакото му беше от туид, памучните му панталони бяха в шоколадов цвят. Единственият му принос за прискърбния случай беше траурната лента на ръкава. Той се наклони назад, тъй че Лейтън да не го види, и смигна лукаво на Макгейвък.

Когато Макгейвък се приближи до тях, двамата станаха едновременно. Той им махна с ръка и каза:

— Друг път, момчета. Закъснявам.

Лейтън се смути.

— Твърде грубо посрещате клиента си, а? Снощи вие сам ми предложихте услугите си. Сър, готов съм да ви ангажирам. — Той посочи, часовника над бюрото, който показваше десет без четвърт. — Желаете ли да работите за мен? Отговорете с да или не. Аз също съм зает тази сутрин. Погребалното шествие потегля след петнайсет минути.

Макгейвък се престори на изненадан.

— Нима оттук, от хотела! Това обяснява много неща. Първо Лийч, а сега вие и Чарли. Аз пък се чудех защо близките и роднините се събират в „Симънс Хаус“.

Лейтън бе невъзмутим.

— Вие сте странна и досадна личност, мистър Макгейвък. Големите градове раждат чудати хибриди, нали? Все пак аз взех решение. Съгласен съм да ви заплатя двайсет и пет долара в брой, ако ми докажете, че моят баща е бил убит.

— Добре. Изпълнете следните указания: извадете стомаха на стария, накълцайте го и изтеглете соковете. Анализирайте този разтвор. Дали са му приспивателни прахчета, а после са го обесили. — Макгейвък побутна с длан шапката си върху леглото. — Двайсет и пет долара, моля. Просто ги внесете в любимото си благотворително заведение, ако има такова. А сега се дръпнете да мина.

Лейтън изрече студено:

— По-скоро бих отрязал ръката си, отколкото да оскверни тленните останки на баща си. Повече няма да говоря с вас, сър.

Макгейвък порови в горния джоб на сакото си, намери писмото, което бе открил в чекмеджето на доктор Лейтън.

— Ето един експонат — отбеляза той, — за който бих искал да чуя нещо повече. — Подаде листа на Лъск. — Вие сте били секретар на стария. Виждали ли сте това?

Чарли Лъск прегледа внимателно страницата.

— Не — отговори той. — Не, никога не съм го виждал. Старият се е опитвал да се откаже от имуществото си, а? Я гледай, я гледай.

— Дайте да го видя. — Докси Лейтън грабна листа и зачете: — …_желаете мистър Докси да поеме грижата за вашите имения и земи и сте напълно готов да се откажете от всичките си права в негова полза. Той желае да заявя решително и категорично от негово име, че идеята ви не е приемлива за него! Подпис: Лесли Андерсън, управител на фермите Лейтън_. — За миг самоувереността му рухна. — Каква е тази галиматия?

Макгейвък запита рязко:

— Автентичен ли е подписът?

— Разбира се, че е автентичен. Но това не значи абсолютно нищо. — Лейтън се окопити. — Я го оставете тоя Лесли Андерсън! Добре че се отървах от него. Той явно без мое знание се е месил където не му е работата! — Обърна се към Лъск и отсече: — А ти, Чарли, знаеше ли нещо за това?

— Не, не знаех — отвърна спокойно Лъск. — Но чуйте какво ще ви кажа. Старият беше луд — макар и не за пари. Андерсън може ненадейно да е взел негова страна.

— Като става дума за Андерсън — вметна Макгейвък, — вярно ли е това, което чувам: че се криел в стенни гардероби и шкафове?

— Вярно е. — Лейтън беше сериозен. — Този номер ме поставяше в много неудобно положение навремето, точно преди да ни напусне. Той ме подслушваше, нямаше никакво съмнение в това. Килерчето на иконома беше любимото му място. Оттам много добре се чуват разговорите в гостната. Хванах го три пъти, когато имах гости. Запитах го какво прави. Той отговори, че броял бурканите със сладката и желетата, че един добър управител проверявал всичко. Беше гузен, смутен…

— Засрамил се е, а? — усмихна се Макгейвък. — За балама ли ме смятате? Има си хас! — Той кимна. — Пак ще се видим.

Лейтън отсече ядно:

— Когато Андерсън се върне, ще намаля заплатата му. За да се укроти. Знаете ли, той беше добър управител.

Макгейвък направи три крачки към вратата, обърна се.

— Беше е точната дума. Лесли Андерсън никога вече няма да изскочи от някой стенен гардероб. Той е мъртъв като чревца за десет цента.

Малката къща с покрив от плочи на доктор Саймън Течърол Лейтън външно се бе преобразила. На яркия, кристален фон на сребристосиньото небе тя изглеждаше съвсем друга — весело, уютно място. Призракът на смъртта бе изчезнал. Завесите бяха дръпнати, нямаше го венеца над входната врата, а ковчегът на татко Лейтън точно в този момент се носеше към вечното си жилище по задни улички, покрити с червена глина. Макгейвък се приближи по пътеката от гладки тухли, опита бравата. Къщата бе заключена.

Един обикновен шперц свърши работа. Макгейвък влезе и с ритник затвори вратата подире си.

Една тежка ръка се протегна иззад завесата на вратата и легна върху рамото му. Гръмливият, сърдит глас на шерифа Лъдлоу Чайлдрес наруши гробната тишина.

— Мистър Макгейвък, като действителен представител на закона и реда в окръга Тилдън аз ви арестувам за влизане с взлом! — Гушестият шериф с куртката от кожа на пони и всичко останало се появи в коридора, поклащайки чифт ръждясали белезници. Той пъхтеше. — Вие заявихте, че ще го направите, но аз не можах да повярвам. Не ви ли е срам да влизате с взлом в жилището на един мъртвец! Да видим сега какво ще кажат съдебните заседатели! Нима в Мемфис не уважават покойниците?

Макгейвък се усмихна.

— Здравей, Лъдлоу. Как са ушите?

— Благодаря, мина ми болката, но няма да успееш да се отървеш с празни приказки. Това тук е престъпно деяние.

Макгейвък стана груб.

— Значи така ти се иска, а? И ти мислиш като твоите избиратели. Доктор Лейтън е бил убит — и аз съм готов да ви докажа това. Но ти не искаш и да слушаш. Ти прикриваш някого. Не искаш да се води следствие за убийство. Предпочиташ обвинение за влизане с взлом срещу външен човек като мен. Добре. Ти си шерифът.

Шерифът Чайлдрес сведе очи.

— Само ми губиш времето с празни приказки. Боб Лийч ме предупреди за теб. Каза, че си по-хитър от лисица и опасен. Аз не прикривам никакво убийство и ти много добре знаеш това. Идваш тук от Мемфис на своя глава, нямаш никакъв клиент, а почваш да сновеш насам-натам, да насъскваш хората, да мътиш водата и се надяваш добрият господ-бог да пусне в скута ти тлъсто хонорарче. Право казваше Боб Лийч — не ни трябват провокатори в Роктън.

— Разбира се, разбира се. — Макгейвък изглеждаше дълбоко замислен. Попита ни в клин, ни в ръкав: — Какъв беше възелът?

— Кой възел?

— Възелът на въжето там горе… — Макгейвък посочи към тавана. — Как беше вързано въжето, въжето, с което е бил обесен старият Лейтън?

— Просто беше вързано за една греда. Според мен най-обикновен възел. — Шерифът беше търпелив. — Защо?

— Имам чувството, че си пропуснал някаква много важна улика. — Макгейвък беше сериозен. — Ние в града вършим тази работа по друг начин. Оглеждаме внимателно възела. Ако е моряшки възел, значи го е вързал моряк; а може да го е вързал дърводелец; или дървар, зависи. И тъй нататък. — Той затвори очи, върна се замечтано в миналото. — Колко добре си спомням, когато открихме един стар човек, целия оплетен в любовни възли. Ясно като бял ден. Пообиколихме и арестувахме хазайката му. Да, сър, двамата въртели тайно любов…

Шерифът Чайлдрес беше смутен.

— За мен възелът си е просто възел. Може би е най-добре да се качим горе и да видим.

— Накрая ще бъдеш възнаграден — обеща Макгейвък. — Мога да гарантирам за това.

Тесният таван беше тих като гробница. Златистата светлина на утринното слънце, проникваща през капаците на покрива, изпъстряше сенките с мрежа от прашни синини лъчи. Полумракът бе зловещ, неземен. Макгейвък внимателно огледа пода, потърси конеца, намери го, после продължи небрежно към столчето за пиано. Шерифът Чайлдрес светна джобното си фенерче, насочи лъча към въжето за простиране, което висеше от гредите.

— Ето — обяви тържествено той. — Какво разбираш от тази работа?

Макгейвък уж се залови да го разглежда. Престори се на смаян.

— Чудна работа! Никога не съм виждал такова нещо.

Внезапно се загледа мрачно през дъсчения тавански прозорец към малкия двор с кадифената морава и бухлатите дантелени люляци.

Жалният глас на шерифа Чайлдрес произнесе тъжно:

— Не ме разигравай така! Качваш ме по-високо от хвърчило, а после си отиваш и ме зарязваш. Наистина ли смяташ, че е убийство, Макгейвък? Ако е убийство… какво ще правим?

Макгейвък се извърна към него.

— Ще трябва да използваме перлите, шерифе. Признавам, че ще си послужим с измама, но нямаме друг изход. Просто се налага да ги използваме. Това е уловка, правил съм го много пъти и винаги се хващат. Да опитаме ли?

— Какви перли? — запита подозрително шерифът Чайлдрес.

— Ето тези. — Макгейвък бръкна в джоба си и извади фалшивата перлена огърлица. Хвана я хлабаво, така че палецът му държеше наниза между показалеца и средния пръст. Мистър Чайлдрес огледа перлите внимателно.

— Истински ли са? — попита той.

— Не, фалшиви са. Цялата тази работа е фалш. А сега вземи огърлицата… — Макгейвък сръчно дръпна палеца си и възкликна: — Уф! Скъса се! — Мънистата се сипнаха като водопад във въздуха, после затракаха и заподскачаха по пода.

— Тю, да му се не види! — изруга шерифът Чайлдрес. Наведе едрото си туловище и взе да ги събира. Макгейвък се залови да му помага, след това отиде в другия край на стаята, като остави шерифа да търси в ъгъла, където бе нагласил дъската и конеца. Резултатите дойдоха скоро. Шерифът Чайлдрес изсумтя от учудване и подвикна развълнувано:

— Ти, Макгейвък, изтичай до долния етаж. Искам да остана сам.

— Защо? — попита Макгейвък, без да вдига глава.

Гласът на шерифа Чайлдрес трепереше.

— Не е време за задаване на въпроси. Излез оттук. Хрумва ми нещо. А когато ми хрумне нещо, искам да съм сам.

— Заради тези перли… — запротестира Макгейвък.

— Остави тия проклети перли — заповяда шерифът — и веднага се измитай от тоя таван! Чакай ме долу в гостната.

— Добре — рече учтиво Макгейвък.

Изправи се и закрачи бавно към вратата.

Тръгна тежко по стълбата. Слезе пет стъпала надолу и без да се спира или да променя ритъма, затопурка обратно нагоре.

Шерифът Чайлдрес, застанал на четири крака, гледаше с ококорени очи пода. Докато Макгейвък го наблюдаваше, добрият шериф улови конеца за двата края, повдигна дъската и зяпна. Бръкна в мнимото скривалище и извади еднодоларовата банкнота. Макгейвък попита весело:

— Намери ли нещо, шерифе?

Чайлдрес се сепна. Изду бузи и се изправи тромаво на крака.

— Казах ти да ме оставиш сам! — Той трепереше от яд. — Кълна се, никога не съм виждал човек като теб, дето си пъха гагата навсякъде.

— Какво е това в ръката ти? Прилича ми на еднодоларова банкнота.

— Еднодоларова банкнота е. — От устата му захвърчаха слюнки. — Ти ме накара да ти повярвам и ме издебна. — Той се овладя. — Е, било, що било, Лутър. Готов съм да ти съдействувам. Фактите показват, че си прав; не е просто самоубийство. Убийство е, убийство и обир, за мен това е като просветление, представям си ясно цялата работа. Чарли Лъск е убил стария Лейтън.

— По-полека — възрази Макгейвък. — Не мога да проумея…

— Та то е ясно като бял ден. Еднодоларовата банкнота изяснява всичко. — Шерифът говореше тържествено. — Тази дупка на пода тук е скривалище, нали? Е, няма никакво съмнение. Старият Лейтън е нагласил тая работа. Откъртил дъската и сложил конеца под нея така, че да може да го намери, когато пожелае. Само че никой няма да си направи толкова труд само за да скрие една малка стара банкнота.

Развоят на нещата не се харесваше на Макгейвък.

— Ето какво мисля аз… — подзе той.

Шерифът Чайлдрес не му обърна внимание.

— Според мен доктор Лейтън е крил в тази дупка цяло имане. Той беше скъперник. Тук може да е имало хиляди и хиляди долари. Лъск живееше с него тук, в къщата, и е разбрал това. Дал е на стария професор приспивателно прахче или нещо друго, домъкнал го е на тавана и го е обесил. Когато ровел в скривалището, от алчност забравил тази еднодоларова банкнота… това лесно става. — Шерифът гледаше снизходително събеседника си. — Благодарение на теб и на твоята намеса най-после имаме улика.

— Тази еднодоларова банкнота — забеляза учтиво Макгейвък — е подозрителна. Може би говори за нечия вина. На този етап е малко опасно да отиваме по-далеч. Това е начало, което наистина ни навежда на известна следа. То потвърждава това, което непрекъснато повтарях: че в смъртта на доктор Лейтън има нещо подозрително. — Той се усмихна доволно, внезапно се пресегна и стисна ръката на шерифа. — Сбогом, стари приятелю. Много ми беше приятно, че се запознахме.

Шерифът Чайлдрес изглеждаше озадачен.

— Какво значи „сбогом“?

— Значи стига и обратно в Мемфис. — Макгейвък се усмихна тъжно. — Това е един от случаите, към които имам слабост… а съм решавал десетки такива. Но както твърдите с Боб Лийч, тук, в Роктън, няма място за мен. Аз съм ненужен. Сбогом… и ти пожелавам успех с тия просветления.

— Чакай. — Лъд Чайлдрес се прокашля. — Боб Лийч не ми е началник. Постой още няколко дена. Според мен Роктън има нужда от теб. — Изведнъж на лицето му разцъфна непринудена момчешка усмивка. — Аз знам какво говоря.

— Така е вече по-добре — каза тихо Макгейвък. — Ти направи добър избор. Практически аз съм решил този случай. Той ще бъде приключен до осем часа тази вечер и ще се постарая цялата заслуга да бъде твоя. — Той тръгна към вратата. — Потърси ме следобед. Не забравяй.

Макгейвък излезе на входната площадка, заобиколи къщата я през задния двор се измъкна от имението. Малката къща се намираше на края на Ашуд Авеню. Зад ниския жив плет, който бележеше границата на имението, имаше полегато каменливо пасище. Макгейвък смяташе, че сега трябва да се добере до разнебитеното Девическо училище на Саймън Течърол Лейтън. И да се добере дотам по възможност без да предизвиква много шум и смут. Пътеката, по която бе поел предишната нощ, минаваше край гробищата — значи не можеше да мине по нея.

Погледна с отвращение непривлекателната селска местност, спря се за малко да се ориентира. И започна разходката си. Започна лошо и продължи още по-лошо. Използувайки за ориентир градската водонапорна кула, той излезе извън границите на града. Първата четвърт миля измина трудно. Репей и кактуси, а после се заспуща през лабиринт от сухи дерета и пътят стана още по-труден. Най-после стигна близо до бреговете на реката. Тук земята светлееше от яркозелена трева, коварна блатна трева, криеща застояли тинести мочурища, гъмжаща от малки жабчета с метален цвят. Макгейвък следеше внимателно за отровни змии. Той си проби път през гъсталак от леска и смрадлика и излезе на открито.

Мрачните постройки се извисявала, усойни и неприветливи, сред черните дъбове и виещите се лози. Без да се опитва да се крие, Макгейвък се насочи право към спалните помещения. Предната врата, увиснала на изгнилата си рамка, беше открехната. Детективът я бутна, пантите изскърцаха и той се озова сред паяжини и плесен. Намираше се в помещение, което някога бе служило за приемна. Малката гола стая имаше само две врати: входната и друга, която водеше обратно към самата спалня. Планът на сградата беше извънредно интересен за историка. Макгейвък бе чувал за такова странно разположение на етажите. Архитектурата представляваше останка от онова време, когато жените, уж за да не остават без надзор, са живеели като стадо овце. Точно зад приемната се намираше първата спалня. В разцвета на училището тя е била спалня на възпитателката. И тя като предната стая имаше само две врати. Зад стаята на възпитателната беше първата спалня на питомките, с две врати. И така нататък — по цялата дължина на сградата. Разположението на помещенията беше такова, че когато момичетата на Саймън Течърол Лейтън си лягали вечер, не можели да мръднат никъде. Стаите бяха свързани верижно. За да си позволи нощно любовно похождение, една пансионерка е трябвало да мине през цяла редица помещения, завършващи със стаята на възпитателната.

Макгейвък потръпна. „Как ли са си намирали съпрузи горките пиленца? Изобщо не са си намирали. Завършвали учебното заведение, прибирали се вкъщи и се отдавали на живот, като варакосвали сухи цветя и рисували трицветни теменуги върху порцеланови подноси.“

Всяка килийка бе точно като съседната — източен прозорец, западен прозорец и камина. Последната, крайната спалня си заслужаваше да се види.

Тази стая беше точно копие на другите, но имаше някои необикновени подробности. Бе добавено нещо ново. На полицата над камината имаше леген, пълен до половина с мръсна вода, мръсно парче пешкир, калъп жълт сапун за пране — и едно евтино огледало. Макгейвък се усмихна. Това беше дирята, която толкова бе развълнувала доктор Лейтън, уликата, която го бе подтикнала да пише до детективската агенция Браун писмото си за „скитниците в девическата спалня“.

Макгейвък се разбърза. Само след две минути откри това, което търсеше. Още преди да го открие, можеше много добре да го опише. Намери вързопчето горе, зад полицата над камината. Почти нова сива дреха, добре сгъната. Сложи я внимателно на пода и я разгъна. Беше костюм само от една част — работен комбинезон, с какъвто си служат механиците и фермерите, зацапан тук-там с глина и корав от големите петна, които можеха да бъдат само засъхнала кръв. В средата на вързопа имаше малък чук я черна кожена чантичка. Макгейвък разбра, че е намерил оръжието на убийството: дебел, груб зидарски чук — късата дръжка от твърдо дърво беше нашарена с червени ивици. Макгейвък внимаваше да не я пипа.

Взе черната кожена чантичка и я отвори. Това беше скъп мъжки несесер. В него имаше чифт войнишки четки, пила за нокти с дръжка от слонова кост и кожена примка. „Отлично! — зарадва се Макгейвък. — Всичко е тук с изключение на гребена!“ Името на собственика бе гравирано със златни букви върху капака на чантичката — Лесли Лерой Андерсън.

Макгейвък сгъна работния комбинезон така както го бе намерил и го сложи пак на мястото му. Каза си: „Опита се да ме удушиш, а? Сега ти си в ръцете ми, приятелю. Свършено е с теб.“

Когато Макгейвък се върна на Главната улица, беше пладне, свещеният час за свински ребра с бамя. Хората бяха изчезнали от тротоарите. Палещото слънце точно над главата му обгаряше площада пред съда, вдигаше се трептяща, жежка мараня. Тук-там имаше камиони и двуместни леки коли. Едно планинче с очукана двуколка, което пазеше собствеността на баща си от чуждо посегателство, дъвчеше печена царевица и наблюдаваше Макгейвък с големи кръгли очи, докато сивото муле, следвайки примера на младия си господар, ръфаше големи ивици кора от кола, за който беше вързано, и ги дъвчеше с мрачна наслада. Очите на мулето и на детето бяха вперени в Макгейвък, и в двата чифта очи той съзря същата уморена мъдрост на вечните планини.

Макгейвък свали сакото си, разкопча яката. Термометърът пред „Симънс Хаус“ показваше трийсет и три градуса, когато той влезе във фоайето. Любезният администратор с очила полумесеци го поздрави учтиво. Макгейвък каза извинително:

— Братко, дължа ти мангизи. Колкото и да ми е неприятно, трябва да призная, че загубих ключа на стаята си.

— Оставили сте го вътре — отвърна добродушно служителят. — Камериерката го намерила там преди около половин час. — Той взе един ключ от поставката зад себе си и го сложи в дланта на Макгейвък. Държането му беше хладно и небрежно.

— Чакайте! — възрази Макгейвък. — Тук има грешка. Ключът е номер 209. Аз съм в стая 207.

— Бяхте в 207. — Администраторът се усмихна умолително. — Сега сте в 209. Така нареди шерифът.

— Нима шерифът се разпорежда къде да спят хората в Роктън?

Служителят се засмя добродушно.

— Да, ако се налага. Преди трийсетина минути камериерката се опитала да отвори вратата ви. Не била заключена, та…

— Но аз я оставих заключена!

— Така ви се е сторило. Обаче, както казах, ключът ви е бил вътре. Както казах, камериерката влязла и намерила ключа ви на леглото. Намерила и трупа на пода.

— Какво намерила на пода?

— Трупа. — Администраторът се мъчеше да говори спокойно. — Не се плашете. Във всички хотели по едно или друго време се появяват трупове. Този беше на един човек с твърде лоша репутация, известен под името Фидлър Джоплин. Няма защо да се тревожите, вие не сте заподозрян. Убийството трябва да е станало най-малко един час след излизането ви. Все пак шерифът иска да поговори с вас, ако можете да му отделите време.

Макгейвък заговори студено:

— Какво се е случило с тоя Фидлър Джоплин?

— Удушен е с кожена примка. Сигурно от негов съучастник. Не можем да проумеем как са го удушили, та той беше такъв здравеняк. Пълна загадка. — Той помълча, направи гримаса. — Ще ми позволите ли да ви подшушна нещо?

Макгейвък кимна.

— Готвачът ми каза, че имал много хубава есетра, уловена в реката. Кажете само, че аз съм ви я препоръчал, и ще я приготви специално за вас — съобщи поверително администраторът.

Макгейвък отвърна дружелюбно:

— Просто ми увийте малко и аз ще си я взема със себе си.

Той тръгна бързо към вратата, но в средата на фоайето се спря внезапно, обърна се и подхвърли:

— До осем часа довечера… няма да ме има.

V
Примката се затяга

Хали Лейтън прие Макгейвък в оранжерията.

Като вървеше към подобната на храм веранда на къщата, детективът бе стигнал почти до средата на чакълената алея за коли, когато момичето се показа за миг до една разцъфнала дива ябълка край ъгъла на сградата и му махна с ръка. То направи това с много потаен вид. Съвършено ясно беше, че го бе чакало, че се опитваше да го отклони, преди да е стигнал до входа.

Макгейвък изостави алеята за коли, прекоси моравата и влезе безмълвно след момичето в един голям остъклен солариум.

Беше проветриво място с куполообразен покрив, направен от малки четвъртити стъклени прозорчета. Голям бе колкото танцувална зала. Имаше цели редици и поставки с екзотични растения и папрати, вероятно бяха стотици, и толкова много слънчева светлина, пречупвана под най-различни ъгли от полегатите стъкла, толкова много бухнала зеленина и восъчни листа, че Макгейвък бе като зашеметен. Тежкият дъх на зловещите цветове се рееше във въздуха на слоеве от мускусни аромати. Хали Лейтън стоеше пред него и го гледаше втренчено.

Дългонога и грациозна — истински красива жена. Меката й лъскавочерна коса беше прибрана на тила с панделка като на момиченце. Беше облечена с широка, дълга до коленете рокля в убит тъмночервен цвят, поръбена със сърма, и носеше малки изрязани велурени обувки с високи токчета. Макгейвък я огледа внимателно и каза:

— Охо, охо. Значи така се издокарват хората за погребение в Роктън.

Тя избухна:

— Не ставайте глупав. На погребението аз носех черно. Когато то свърши, прибрах се вкъщи и извадих най-фантазьорските дрехи, които имам. Нали разбирате, същото е, както да си изплакнете устата, след като сте лапнали муха.

— Не обичахте ли стария? — попита спокойно Макгейвък.

— Обичах го. Вие не разбирате. Ковчегът, голямата дупка в земята и всичко друго. — Тя прехапа устна. — Колко съм смешна. Не мога да се примиря с мисълта, че едно живо същество е умряло в разцвета на живота си. Изглежда, че не съм добре психически.

Гласът на Макгейвък стана дързък, рязък.

— Ходите ли на лов?

Вратата беше отворена към двора. Шест бели пауна като снежна върволица влязоха тържествено от моравата в помещението, разходиха се безцелно насам-натам между саксиите с папрати.

— Разбира се, че ходя на лов. — Момичето поруменя от яд. — Разбирам какво искате да кажете… но ловът е нещо съвсем друго. — Тя се опита да обясни. — Смъртта, както и всичко останало, си има степени. Понякога е трагична, друг път е логична и необходима. Всеки път, когато изпиете чаша ферментиращо вино или изядете резенче плесенясало сирене, вие всъщност унищожавате живот, но не придавате никакво значение на това, нали? Искам да кажа, че…

Макгейвък наблюдаваше пауните.

— Това са врели-некипели — заяви той. — Защо ме домъкнахте тук?

Тя разтвори листата на една клюмнала орлова папрат, извади внушителна чекова книжка и малка златна писалка.

— Колко ви дължа?

— Защо се безпокоите за това? — Макгейвък говореше неясно. Той каза небрежно: — Чух някои интересни слухове за стария професор. Един — мисля, че беше шерифът Чайлдрес — забелязал, че старецът изгорил изкуствената си челюст точно преди да умре. Разправял, че щели да му израснат истински зъби само чрез силата на волята. Чували ли сте тази история?

Тя кимна.

— Да. Истина е. Татко Лейтън сам ми разказа всичко. Един ден седял пред огнището и изведнъж го доядяло на зъбните протези. Решил сам да си направи нови челюсти — духът да надделее над материята. Извадил протезите си и ги хвърлил в огнището. Изглежда чудновато, но можем ли да твърдим, че не е знаел какво върши! — Тя размаха чековата книжка. — Колко ви дължа?

Макгейвък забеляза, че на краката на пауните има по един пръст с голяма става. Това го озадачаваше. Той попита:

— Защо всяка от тези птици има подут пръст? — Посочи най-близкия снежнобял паун.

За минута тя не разбра.

— А-а, това ли? — Усмихна се. — Пауните имат навика да скитат. Като ги купите, смазвате един от пръстите им и после никога няма да напуснат убежището си.

— Значи просто вземате, че го смазвате, а?

— Точно това казах. — Тя се наежи. — Не си придавайте толкова възмутен вид. Изглежда жестоко и може да е така. Но това е стара, традиционна предпазна мярка и не разбирам вас какво ви засяга! — Тя се разгневи. — Вие сте отрасъл в голям град, идвате тук и се опитвате да ни учите как да подреждаме живота си. Разбира се, ние, Лейтънови, сме само полуцивилизовани, но умеем да живеем…

— Не се и съмнявам. С две хиляди акра!

Тя каза хладно:

— Снощи аз не съзнавах какво върша. Дойдох в „Симънс Хаус“ и ви наех. Е, няма как, договорът си е договор. Тази сутрин татко Лейтън бе погребан. С това работата ни приключва. — Тя допря писалката до хартията. — Колко ви дължа?

— Пет хиляди долара.

Мисис Лейтън се стъписа.

— Шегувате ли се? Не, виждам, че не се шегувате. Но това е абсурдно. Вие нищо не сте направили.

— Не ви ли правих приятна компания? — усмихна се Макгейвък. — Таксата е пет бона.

Тя сложи капачката на писалката си, сгъна чековата книжка, пъхна я в джоба си.

— Стига. Няма да получите нито цент. Може би така ще се научите на малко вежливост. Знаете ли, тук, в пущинаците, ние държим много на добрите обноски. — Тя го дари с тънка усмивка на тигрица. — Ще ви купя билет обратно за Мемфис и ще ви го оставя на гарата.

Той вдигна шапката от коленете си, нахлупи я на главата си, стана.

— Според мен единствената беда е, че да притежаваш две хиляди акра, значи да си предразположен към мания за величие. Не ми размахвайте тоя камшик, миличка, аз нямам волски ярем на шията си. Ние с вас сме сключили договор и не можете да го развалите само с едно щракване с пръсти. Не изопачавате ли малко фактите? Снощи в „Симънс Хаус“ вие не ме наехте, за да разбуля тайната около смъртта на професор Лейтън. Страхувахте се да не пострадате; договорихте се с мен да ви закрилям. Разбира се, нашето споразумение не беше едностранно, нужно е и двете страни да го анулират. Ако снощи сте били в опасност, сега също сте в опасност, затова отказвам да ви освободя от задължението.

— Опитайте се да вземете дори един цент! — подхвърли тя подигравателно.

— Несъмнено вие познавате много добре ирландските сетери в конете, но по стечение на обстоятелствата аз пък много добре познавам законите на страната. Според собственото ви признание Лейтъновите ферми са обща собственост. Ако не можем да вземем пари от вас, ще притиснем съпруга ви. Ако и там ударим на камък, ще дадем под съд наследниците на стария доктор Лейтън. А когато Атъртън Браун заведе дело, вестниците правят от него сензация.

Тя повтаряше непрекъснато нещо под нос, но той не можеше да я чуе, затова попита:

— Какво мънкате?

Тя изсъска злобно:

— Ти си куче, мръсно, краставо куче! Куче такова…

Той кимна сериозно в знак на съгласие.

— Боя се, че е вярно, А сега ще ме извините, но ще напусна този очарователен дом на вечно цъфтящата радост. И потърсете един човек за някакви гърнета.

Чарли Лъск в шоколадените си памучни панталони и сакото от туид — но без траурна лента на ръката — слизаше по широките каменни стъпала на съда, когато Макгейвък излезе на площада. Сега секретарят изглеждаше съвсем друг. Раменете му бяха отпуснати и влачеше крака като човек, който се плъзга на кънки. Макгейвък подвикна: „Здравейте!“ — и като го забеляза, Лъск направи напразен опит да си придаде обичайния безгрижен вид. Той разпери пръсти като ветрило, помаха и отвърна: „Здравей, симпатяга!“ Гласът му беше глух, погледът — смутен, объркан.

Макгейвък се подсмихна.

— Зная какво точно ви минава през главата. Светът е отвратителен, нали?

Чарли Лъск облиза устни, задави се.

— Не грешите. Прогнозите са много мрачни.

Слънцето печеше ужасно. Макгейвък се спря под тебеширеносинята сянка на една вита колона.

— Главният шериф иска да ви припише убийство, а?

— Сбъркал е адреса. Изглежда, че докато бяхме на погребението, Чайлдрес е претърсвал дома на доктор Лейтън. На тавана е открил нещо като скривалище с еднодоларова банкнота в него. Твърди, че там са били укрити много пари. Казва, че аз съм убил работодателя си и съм задигнал тайните му спестявания. Шерифът Чайлдрес иска от мен, първо, да призная, че съм извършил предумишлено убийство; второ, да призная, че съм откраднал хиляди и хиляди долари, и, последно, да върна парите. Такова се очертава горе-долу близкото ми бъдеще. А то не ми харесва. — Той се опита да се усмихне. Изведнъж като че ли малко се учуди. — Отде знаете?

— Аз бях с него, когато претърсваше къщата — отговори Макгейвък. — Нали знаете, че съм детектив. Това ми напомня една подробност, която ни озадачи. Заедно с другите помещения случайно претърсихме и вашата спалня. Забелязах, че вие сте нещо като книжен плъх и че имате вкус към книги с карикатури и вицове. Но тематиката не е толкова важна, бедата е там, че не мога да разбера подписите върху форзаца на тези книги. На всяка има подпис: Лесли Андерсън, Литъл Рок, Анканзас. Да не сте ги взели назаем от…

Лъск изглеждаше уплашен.

— Книгите са мои. Не знам кой е написал на тях това име… нито по каква причина. Забелязах го преди три дена. Трябва да е било направено точно след като старият се обеси.

— Няма съмнение, подписите са подправени — каза Макгейвък замислено. — Никой не би отбелязал като адрес само Литъл Рок. Ще напише Гасхаус Терас 1066 или нещо подобно, ще отбележи улицата. Ценни ли са книгите?

— Цялата партида, купена на оказион, струва може би три долара и половина.

Макгейвък се намръщи.

— Кога ще четат завещанието?

— Какво? Аха, завещанието. Утре следобед. Това е само формалност. Всички роднини имат преписи от него. Фамилията Лейтън е нещо като акционерно дружество. Автоматично всичко се връща обратно във фермите им. Дори репутацията на стария. Ха-ха!

Макгейвък се намръщи, поклати бавно глава.

— Каша, братко Лъск, същинска каша.

Извъртя се на пети, изкачи се по стълбата, вземайки по две стъпала, и влезе в съда.

В кабинета на шерифа ставаше нещо. Чайлдрес имаше гост.

Макгейвък влезе в стаята и отначало не разбра какво става. Помисли, че мистър Чайлдрес изведнъж е откачил. Едрият шериф се бе излегнал на своя въртящ се стол. С украсените си с гуша челюсти стискаше незапалена пура; бе махнал лентичката на пурата, сложил я бе на безименния пръст на лявата си ръка и я съзерцаваше от разстояние с тъжна сериозност. Извиваше ръката си, оглеждаше пръста си, цъкаше с възмутено недоумение.

— Ужасно — рече той. — Просто ужасно. — Изглеждаше нервен. — Ще бъдете ли тъй добър да повторите това, което казахте?

Макгейвък внезапно се закова на място.

— Аз нищо не съм казвал.

Шерифът Чайлдрес беше раздразнен.

— О, заповядайте, Макгейвък. Аз не говорех на вас. Щом сте тук, влезте. — Той заговори над рамото на Макгейвък. — Бих искал да чуя отново тази история — от начало до край.

Чак тогава Макгейвък забеляза госта на шерифа. Той седеше смирено в ъгъла зад вратата. Отначало беше малко трудно да го разпознае, но после Макгейвък изведнъж разбра кой е. Поки, бившият затворник, който държеше нелегална кръчма под старата кланица. Той се бе измъкнал от бърлогата си и беше облечен като светски човек. Избръснат и измит, със свещенически костюм от син серж, безупречен, с бяла риза и черна вратовръзка. Чертите на скотското му лице бяха свъсени от гняв.

— Ще ти го повторя — рече той. — Но не вярвам да можеш да направиш нещо. Хора като Фидлър Джоплин и като мен нямат много влияние. Дойде ли време за избори, не се натискаме да се кандидатираме за шерифи.

Чайлдрес възкликна укорително:

— Е, не си прав, приятелю. Аз съм шериф на бедняците!

Очите на Поки светнаха иронично.

— Щом ти го казваш, може пък да е истина. — Той се обърна към Макгейвък. — А и вие според мен не сте по-добра стока. Фидлър ми беше приятел. Намериха го мъртъв в стаята ви в „Симънс Хаус“. Отде да зная дали вие не сте свършили тая работа?

— Отговори му като възпитан човек — посъветва шерифът Макгейвък. — Той, общо взето, е свястно, добро момче, но има трън в задника си и пистолет в джоба. Смъртта на Фидлър го разстрои, би те убил начаса. Но до утре ще му мине.

Макгейвък възкликна добродушно:

— Боже мой! Като че сме пак в старата Аризона. Какво те тревожи, Поки?

— Страх ме е и съм ядосан.

— Разкажи му, Поки — подканя го шерифът.

— В този град става нещо, което е много, много лошо. Не знам какво е, ама Фидлър Джоплин знаеше. Стана умислен. Опитах се да го разпитам, но той дума не обелваше. Предположих, че е нещо, свързано с Лейтънови, задето го тормозеха. Може би дело или нещо подобно. Снощи разбрах, че е съвсем друго.

— Чуй го, Макгейвък. Ужасно е — измънка шерифът.

Поки продължи:

— Снощи Фидлър дойде в моята… ъ-ъ… кръчма пиян до козирката. Ругаеше доктор Лейтън, наричаше го сатана, дърт змей. Е, повъртя се малко, па се тръшна на леглото, направо загуби съзнание. Изпадна в унес. По едно време, дявол да го вземе, започна да говори насън. Непрекъснато повтаряше едно и също. Кръвта ми се смрази, като го чух. Казваше: „Опръскан е с кръв.“ Само това едно-единствено изречение. Хващам се на бас, че го повтори сто пъти!

Шерифът Чайлдрес погледна Макгейвък.

— Разбираш ли? Опръскан е с кръв. Кого е имал предвид?

Макгейвък заяви сериозно:

— А сега слушай, Поки, аз търся убиеца на Фидлър и ще го пипна. Но искам да бъдеш откровен с мен. Ти твърдиш, че Джоплин не е ловял риба с гърнета. Кой друг освен теб би могъл да знае? — Той посочи гърнетата до стената. — Как си обясняваш това тук?

Шерифът Чайлдрес се намеси раздразнено:

— Разбира се, че си е служил с гърнетата. Съобщиха ми по телефона и отидох в дома му, докато го нямаше там. Намерих тези гърнета под кревата му. Капаците се пробиват, гърнетата се напълват с вар и са готови. — Хрумна му нещо. — Да не искаш да кажеш, че други са ги сложили там? Че са искали да го компрометират?

— Не — заяви Макгейвък. — Гърнетата наистина са били негови. Нали така, Поки?

Поки кимна.

— Негови са били гърнетата, той ми призна това, но не е смятал да лови риба с тях. — Той стана, постоя малко на вратата. — Ако хората на закона имаха глави, щяха да разберат, че той казваше истината. Че къде може да ги използува? Из тия планини има само плитки речни ръкави. Къщата му е много далеч, на петнайсет мили от реката. И ако е смятал да лови риба в речните вирове, щеше да пренесе гърнетата нощем и едва тогава да ги напълни с вар. Нямаше да мъкне всичките тези веществени доказателства на петнайсет мили.

Поки излезе бавно от стаята и затвори вратата подире си.

Шерифът Чайлдрес беше развълнуван.

— Човекът е прав — каза тихо той. — Виж, това не съм помислил досега. Така положението става страшно объркано, дявол да го вземе!

— Изкарай колата си — разпореди се Макгейвък. — Отиваме в планините. Искам да огледам колибата на Фидлър Джоплин. По-бързо!

Малката ферма на Джоплин се намираше на осем мили разстояние, в самото сърце на местността Синята скала. Синята скала представляваше див, почти непроходим лабиринт от гористи хребети точно на изток от града. С кола пътят беше само осем мили, ала го изминаха за час и половина. Започнаха с бавно, отегчително пълзене и пътуването ставаше все по-бавно и по-бавно.

Излязоха от границите на града и се помъкнаха по чакъления път с охлювната скорост от петнайсет мили в час. Макгейвък попита нервно:

— Какво й става на тази таратайка? Не можем ли да се движим по-бързо? Знаеш, че разследваме убийство.

Шерифът Чайлдрес отвърна успокоително:

— Ако й отпусна юздите, ще се счупи карбураторът. Хубави коли трудно се намират. Аз имам тази от десет години и смятам да я имам още десет.

Спорежът и смрадликата се нижеха край пътя като бавнодвижеща се панорама. Макгейвък затвори очи и се опита да подремне, но политна напред от седалката. „Тук завиваме“ — обясни шерифът Чайлдрес. Макгейвък не виждаше никакъв завой, само дългото право шосе.

Пристъпвайки от думи към действие, Чайлдрес завъртя кормилото си рязко наляво. Колата изскърца, заобиколи бавно пътната бариера и като слезе по насипа навлезе в една царевична нива.

— Има много повече пътища човек да стигне до местността Синята скала — забеляза Чайлдрес, — отколкото кърлежи в гърба на кит. Но този е най-прекият.

Четвърт миля караха покрай една ограда — в абсурдно оранжево — и се заизкачваха по лек склон. Три пъти в течение на петнайсет минути шерифът слиза, отваря порти, минаха покрай стада овце и пасящ едър рогат добитък. Стана по-стръмно, на мястото на шистите и кактусите се появиха бодлива зеленика и нискорасли кедри. На склона се показа небоядисана дървена църквичка. От църквата се разклоняваха като спици на колело шест коларски пътя. Шерифът избра единия от тях, вкара колелата на автомобила в коловозите и се ухили.

— Сега вече няма как да я подминем. Движим се към билото.

— Както подразбрах — произнесе Макгейвък бавно, — Фидлър не е живял в колиба. Живял е в част от старата мелница. Прав ли съм?

Шерифът кимна.

— Вярно е. Но как узна…

Макгейвък се прозина и отвърна:

— Поки ни каза това в кабинета ти, не го ли чу?

— Поки не е казвал нищо подобно… — възрази шерифът. — Е, пристигнахме!

Джоплиновата мелница се намираше в една падинка, обградена от дървета. Гледана от билото, тя имаше тъжен, запустял вид. Едно време е била процъфтяваща, оживена планинска мелничка, ала сега стряхата й беше увиснала, плочите на покрива й — напукани и обрасли с мъх. Пълзящите пипала на гората бяха достигнали сечището. Макгейвък запита сериозно:

— Какъв е оня голям вир точно зад постройката?

Шерифът Чайлдрес отговори разсеяно:

— Това е старият воденичен вир, Лутър. — Изведнъж като че го удари гръм. — Боже мой! Нали Фидлър щеше да лови риба с гърнета в своя воденичен вир!

— Да слезем там — заповяда Макгейвък мрачно. — Губим си времето.

Постройката отдавна беше частично разглобена от неуморно чоплещите пръсти на времето. Старата мелница представляваше, кажи-речи, само купчина сухи гнили дървета, задната половина беше рухнала напълно — покрита с увивни растения грамада от греди и дъски. Обаче имаше признаци, че предната част на постройката е била обитавана. Имаше прозорец, за праг бе поставен прясно отсечен кедров пън. Част от машинарията на старата мелница беше изнесена от разрушената постройка и изоставена под един паянтов навес отзад. — Макгейвък като пощенски гълъб се насочи право към навеса.

— Къде е воденичният камък? — попита той.

Шерифът Чайлдрес посочи един голям кръгъл камък, подпрян на изкорубените дъски отвън. На повърхността му имаше грозно възчерно петно. Шерифът се наведе.

— Ай да се не види! Това е кръв!

— Разбира се, че е кръв. — Макгейвък беше кисел. — Ти какво очакваше? Сорго ли? Да влезем вътре.

Макгейвък се убеди, че постройката е твърде жалко подобие на къща. Тук имаше дървен материал в изобилие, стига Джоплин да е искал да си построи нещо комфортно — но очевидно Фидлър просто не е ламтял за комфорт. Стаята беше бедно обзаведена, стените — облепени със стари вестници, за да не духа, подът — скован накриво от разни дървени парчетии. В един ъгъл имаше примитивна печка, измайсторена от вехт бензинов варел, в друг — груб ръчно скован нар. Два счупени стола и една криво-ляво направена маса завършваха мебелировката.

Погледът им бе привлечен от един предмет на масата, който засенчваше всичко останало. Точно в средата на тази маса имаше кафез. Кафезът, изящно изплетен от бели дъбови пръчки, беше хубав образец на майсторството на планинците.

В кафеза имаше лешояд. Първия лешояд, който Макгейвък виждаше отблизо — а и не беше красив. Огромен, тромав и противен, неприятен за гледане. От въз чер кичур рошави пера стърчеше змиевидната му шия с червеникава сбръчкана кожа, която завършваше с глава със злобни очи и голяма човка. Грозните му хищни крака имаха досущ цвета на бледа човешка плът. Лешоядът ги оглеждаше с тъпо безразличие. Шерифът Чайлдрес зяпна от смайване.

— Боже, спаси ме! Защо е държал такава гадина тук като домашно животно?

— Как ли го е уловил?

— Лесно се ловят. Просто слагаш стръв на една примка. Дечурлигата в планините ги хващат и им окачват книжни гердани. Но това е съвсем друго! — Шерифът почервеня. — Да го сложиш в кафез и да го държиш така е…

— Разбира се, разбира се.

Макгейвък тръгна към единия ъгъл на стаята. До печката имаше кофа с пепел. Той вдигна кофата, премести я на две крачки и застърга пода с подметката си.

— Какво търсиш? Други, кървави петна ли? — попита намръщено шерифът Чайлдрес.

— Не, днес няма кръв — отсече Макгейвък. Той вдигна кафеза, излезе навън и пусна пленника.

Лешоядът пробяга няколко метра с невероятна бързина и литна, размахвайки, крилете си широко и плавно. Проследиха го, докато изчезна в небесата.

— А сега — рече Макгейвък — ще огледаме набързо воденичния вир, просто за проверка.

Водата във вира зад постройката беше застояла, зловонна. До самия край на пенестата повърхност растяха храсти и шубраци. На един гниещ пън се печеше на слънце синьо-черна змия, месеста и дебела колкото китката на шерифа, водни паяци сновяха в кръг и на зигзаг из лигавите водорасли.

— Каква е дълбочината на тези вирове? — полюбопитствува Макгейвък.

Шерифът Чайлдрес беше неспокоен.

— Що се отнася до това — отговори той грубо, — не съм чувал. — Извади голям златен часовник. — Да се връщаме ли към цивилизацията?

VI
Троен убиец

Карайки бавно по обратния път, шерифът Чайлдрес беше мрачен. По едно време, на билото, откъдето се откриваше просторна гледка към долината под тях, Макгейвък наруши мълчанието:

— Значи цялата тази местност се нарича Лейтъновите ферми?

— Точно така, Лутър. — Шерифът беше кисел. — Накъдето и да погледна. Докъдето може да стреля пушка — и дори още по-надалеч. Бива си ги тия Лейтънови.

Близо един час никой от двамата не проговори. Стигнаха отново до църквицата, отминаха я, поеха през безкрайните пасища.

Най-после Макгейвък заговори:

— Какво ти става? Откакто излязохме от планините, зъб не си обелил. Не ми разправяй, че пак те болят ушите!

— По-лошо е, Лутър, ако можеш да си представиш такова нещо. Страшна мъка ми е.

— Мъка ли?

— Често ме хваща. Да не дава господ да ти дойде на главата, Лутър. Сякаш сърцето ти е пълно с червеи и плесен. Не мога да избия оня лешояд от главата си. Хванала ме е мъката на лешояда.

Колата изскочи от царевичната нива на чакъления път. Минаха покрай боядисания в червено маган[1], навлязоха в покрайнините на града.

— Мъка, а? — проговори най-после Макгейвък. — Знам точно за какво говориш. И мога да ти кажа лек за такова нещо. Ще се срещнем довечера у Докси Лейтън. В осем часа. Доведи също Чарли Лъск и приятеля си, достопочтения Боби Лийч. Носи си белезниците, ония, дето цял ден се мъчеше да щракнеш на китките ми. Ще ти представя един убиец. И още нещо: гледай в револвера ти да има нова-новеничка капсула. Откровено казано, очаквам стрелба.

Шерифът отвърна обидено:

— Моят револвер не е с капсули. Пълен е с патрони като всички тези модерни пистолети!

Минутите течаха и светлината постепенно се променяше. От тримата души, седнали в разкошната, библиотека на Лейтънови — Макгейвък, домакинът и жена му, само Макгейвък изглеждаше напълно спокоен. В седем и половина слънцето залезе, обливайки с лъчите си орловите нокти на прозореца, полагайки розови и сиви филигранни отблясъци върху лъскавите стени, тапицирани с кожа. Хали Лейтън седеше права като свещ, напрегната. Срещу нея съпругът й, — мършавото му загрубяло лице полузатъмнено в сенките — се бе отпуснал на любимото си натруфено кресло. Слънцето се скри. И от минута на минута розовокораловите му лъчи все повече избледняваха върху разкошния килим, ставаха виолетови. След един трепетен миг на дрезгавина, на последни зари, стаята потъна в прозрачната вълна на пролетния здрач.

Плантаторът протегна ръка в мрака, щракна ключа на една настолна лампа.

Макгейвък каза:

— А от Лас Вегас отидох в едно малко селище в Индиана, наричано Уъртингтън — ех, какви чудни приключения имах там! Оттам заминах за Маями и помогнах на една стара жена да намери смарагдовата си огърлица. После пък в Колорадо някакъв идиот колеше хора и ги напъхваше в бирени бъчви, и хоп! — озовах се в Колорадо…

Часовникът върху полицата на камината удари осем без четвърт. Докси Лейтън забеляза хладно:

— Виждаме, че сте имали интересен живот, мистър Макгейвък. Добре ни позабавлявахте. Но каква точно е целта на това ваше посещение?

— Искам само да убия скуката — обясни Макгейвък. — Чакам да удари осем. В осем ще хванем убиеца на баща ви. Шерифът не ви ли спомена за това?

Очевидно не бе споменал. Тази перспектива, изглежда, че ги зарадва много. Лейтън вдигна въображаема прашинка от ревера на елегантното си сако, купено на Парк Авеню, заоглежда я внимателно. Брюнетката се наведе напред, очите й пламтяха от гняв, ала гласът й беше тих и укорителен:

— Смятате ли, мистър Макгейвък, че моментът и мястото са подходящи за едно долнопробно драматично представление? — В гласа и се прокрадна враждебна нотка. — Пръстта върху гроба на татко Лейтън е още прясна. Защо не отложите това за утре — след прочитането на завещанието?

— Тогава ще бъде много късно. Трябва да свършим тази работа още сега, иначе никога вече няма да ни се удаде възможност.

Лейтън повъртя в пръстите си кафява цигара.

— Откакто пристигнахте в Роктън, вие говорите с недомлъвки. Нашепвате загадъчни безсмислици. — Плантаторът се изразяваше спокойно, тихо, но в думите му се долавяше студенина. Макгейвък разбра, че е настъпил решителният момент. Лейтън изрече лениво: — Изяснете се сам, преди да съм ви изхвърлил.

— Не много отдавна — подзе Макгейвък — вашият баща ни писа в Мемфис. Намерил, както му се струвало, следи, че в спалнята на някогашното му училище се навъртат скитници. Именно това писмо и малкото разследване, което провел сам, са станали причина за смъртта му. Да… не се мръщете. Професор Лейтън е бил убит. Разбира се, никога не ще успеем да докажем това, докато вие не разрешите изравяне и аутопсия на трупа. Обаче…

— Обаче празни приказки! — тросна се Лейтън. — Щом не можете да го докажете, каква полза да продължавате? Трябва откровено да ви заявя, че за мен вие сте измамник. Съзнавате, че се провалихте.

— Аз мога да докажа, че Лесли Андерсън е убит. Мога да ви покажа трупа. Мога да докажа, че човекът, който е убил Андерсън, е имал предостатъчно основания да убие и професор Лейтън. Как ви се струва това?

Лейтън се засмя.

— Вие всъщност се борите за хонорар, нали?

Чукчето на главния вход удари няколко пъти.

— Това — забеляза Макгейвък — ми звучи като пристигане на някакъв шериф.

Момичето стана и излезе от стаята. Върна се с нежеланите си гости.

Шерифът Чайлдрес мина през вратата като съвсем нов човек. Ноздрите му надушваха действие, лицето му беше зачервено от напрегнато предвкусване на нещо важно. Той погледна Макгейвък с доверчивите, щастливи очи на дете по Коледа. До него крачеше Лъск, а малко по-назад, от едната му страна, се влачеше Робъртъс Лийч. Мърлявият надзърна над рамото на шерифа, усмихна се, поклони се и кимна на насъбралите се.

Макгейвък следеше навъсено приближаващите се.

— Сега вече можем да приключим въпроса. — Той посочи. — Шерифе, арестувай този човек. Внимавай!

Едрият шериф се движеше като рис. Завъртя се, сграбчи Лийч за ръката и я изви назад. От устата на мърлявия захвърчаха слюнки, той се замята. Чарли Лъск с един скок се намеси в схватката, вкопчи се в ръката на Лийч, прикова я на място.

Макгейвък извика ядно:

— Не този, не Лийч! Чарли Лъск ни трябва!

Трябваше да се намесят и тримата — Макгейвък, Лейтън и шерифът, за да му сложат белезниците. Дребният секретар крещеше и беснееше. Шерифът Чайлдрес гледаше пленника си неловко.

— Значи тази работа е свършена точно както предположих още отначало — от някой проклет външен човек! Как го е направил, Лутър?

— Това е вече друго, Макгейвък — каза Лейтън учтиво. — Някак си чувствувах… ъ-ъ… че се опитвате да замесите мен в тази афера. Разкажете ни всичко.

Като повдигна вежда, Макгейвък каза:

— Това ще ви струва пет хилядарки.

Лейтън даде знак на съгласие като купувач на търг и отсече:

— Говорете!

Макгейвък кимна.

— И трябва да добавя, че така ще си спестите много хиляди. Е, добре. Ето как е станало всичко. Работата е много прозрачна. Учудвам се, че вие сами не сте се досетили. Лъск като секретар на стария е злоупотребявал със средствата на своя работодател. Това е в основата на всичко. Андерсън е искрата, която е предизвикала всички тези убийства. Преди няколко седмици, когато дошло време за ежегодната ревизия на сметководните книги на Лейтъновите ферми, Андерсън, изпълнявайки дълга си на управител, проверил сметките на професор Лейтън. Открил дефицит. Знаел, че старецът не може да краде от себе си, затова обвинил Лъск. Лъск си признал, помолил го да му даде време да възстанови сумата. Андерсън се съгласил. Това са мои догадки — но както виждате, не може да е било другояче.

Хали Лейтън възкликна:

— Значи в края на краищата Фидлър Джоплин не е виновникът?

— Фидлър Джоплин има тук свое място, и то важно място. — Макгейвък започна да обяснява. — Планът на Лъск е бил дяволски прост. Намислил да примами Андерсън и да го убие. Лобното място, избрано от Лъск за сцена на престъплението, било мелницата на Джоплин. Той „обработил“ стария Лейтън, казал му, че Фидлър вари спиртни напитки. Старият наредил Фидлър да бъде затворен за разпит. По този начин мястото за извършване на убийството било свободно. Андерсън се е срещнал с Лъск през нощта в Джоплиновата мелница и оня го е убил, да, така е било, господа! — Той помълча. — Лъск станал неспокоен. Фидлър се усъмнил, че има нещо нередно.

— Разбирам. — Очите на Лейтън бяха помътнели. — Трупът е в мелницата. След това Лъск „обработил“ баща ми, страхувайки се да не би престъплението му да бъде разкрито, насъскал баща ми да се опита да изгони Фидлър, защото незаконно се е настанил на земята ни!

— Точно така. Но не успял — продължи Макгейвък. — Фидлър имал основателни причини да смята, че в жилището му е било извършено убийство, докато е прекарвал края на седмицата в ареста. Той…

Шерифът Чайлдрес не можеше да повярва.

— Как е разбрал?

— Видял е кръв по воденичния камък. Спомняте ли си какво бълнуваше в пиянския си сън? „Опръскан е с кръв.“ Подозирал, че Андерсън е бил убит в мелницата му, заловил се да търси трупа и по този начин да се издигне в очите на своите приятели и съседи. Средствата му са били груби и примитивни. Той смятал, че е логично всеки труп в мелницата да бъде хвърлен в стария воденичен вир. Уловил си един лешояд, нещо като пернат копой, който по миризмата да намери трупа — и се запретнал на работа. Сложил вар в няколко гърнета. Като човек, който умее всичко, щял да използува тези гърнета, за да предизвика във вира взрив, който да изхвърли трупа на повърхността.

Лъск се обади дрезгаво:

— Аз не съм престъпник. Не умея да върша такива работи!

— Така ли? — намръщи се Макгейвък. — Ти си първокласен фалшификатор, владееш всички тънкости. Учебниците ти по рисуване на карикатури са прикритие, в случай че някой те улови с фалшификаторски пера и мастила. Ти си подправил истинския подпис на Андерсън върху онова писмо в чекмеджето за яки на стария, а после за заблуда си надраскал името му по ония книги в стаята ти. При фалшификацията си служиш със засенчен екран с голямо увеличение. Измайсторил си нещо хитроумно. Изрязал си дупка в дъното на едно чекмедже в скрина на стария; това е твоят екран. Вземаш от тавана оная двеставатова крушка — обзалагам се, че ти си накарал стария да я постави — и я слагаш под чекмеджето. Закриваш дупката с парче стъкло и си напълно готов да прекопираш всичко, което ти попадне!

— Значи той е убил и баща ми. Защо? — изрече бавно Докси Лейтън.

— Както казах, уредил си е среща с Андерсън в Джоплиновата мелница, за да го убие. Очаквал е мръсна, кървава работа. Затова приготвил в старата, изоставена девическа спалня леген и кърпа. След като ликвидирал Андерсън, той го претърсил, взел от трупа — навярно заедно с портфейла — несесера с гребена на Андерсън. После Лъск се върнал в спалнята, съблякъл работния си комбинезон, измил се и вчесал косата си с гребена на мъртвеца. Старото училище, мистър Лейтън, е било гордостта и радостта на баща ви. Обикаляйки там, той открил легена. Затова ни писа. Когато по-късно пак отишъл там, открил и нещо друго. Открил убедителна улика срещу убиеца. Намерил оръжието; намерил също и гребена на Лесли Андерсън.

Достопочтеният Робъртъс Лийч изпухтя.

— Какво общо може да има един гребен със случая?

— Станал е причина за смъртта на стареца. Предполагам, че той е разпознал на него два вида косми и се усъмнил, че едните са от косата на секретаря му. Занесъл го вкъщи и догадката му се потвърдила. Подпитал Лъск със заобикалки и Лъск станал подозрителен. Старият се уплашил. Запалил голям огън в камината и изгорил гребена. Точно в този момент дебнещият Лъск се вмъкнал в стаята. Старецът бил съобразителен. Хвърлил протезите си в пламъците, така че твърдият каучук на протезата да прикрие миризмата на горящия гребен. Но това не спасило живота му.

Лейтън беше вече убеден.

— Значи затова Лес Андерсън все влизаше и излизаше от килерите. Подозирал е, че животът му е в опасност.

— Именно. И…

— Ако съм злоупотребявал — каза иронично Лъск, — защо не се измъкнах, докато още бях извън подозрение?

— Не е било нужно да бързаш — обясни Макгейвък. — Счетоводните книги ще бъдат проверени повторно едва след прочитането на завещанието. Смятал си, че разполагаш с още два дена. Бас държа, че куфарът ти е вече готов.

На шерифа Чайлдрес му бе хрумнало нещо. Лицето му се свиваше и гърчеше. Най-после той проговори:

— И тъй, Лутър, ти свърши отлична работа. И много сме ти признателни. Утре ще разровя тоя воденичен вир и ще измъкна Лес Андерсън. Според мен успехът ти зависи от това дали ще намерим трупа на Лес Андерсън. Дай боже да е там!

— Няма да е там — подхвърля злорадо Лъск. — Андерсън е в Литъл Рок.

— Няма да е там — повтори Макгейвък. — Но Андерсън не е и в Литъл Рок. В пепелта в спалнята на Джоплин личат главички на нови гвоздеи. Андерсън е заровен под подовите дъски и бъдете сигурни — надълбоко.

За миг всички бяха ужасени. В стаята се възцари тишина.

— Не може да бъде, Лутър — възрази шерифът Чайлдрес. — Когато днес следобед бяхме с теб там, лешоядът в кафеза беше полузаспал. Ако наблизо е имало труп, щеше да бъде неспокоен и възбуден. Положително щеше да го надуши.

— Лъск е заровил жертвата си под подовите дъски на Фидлър Джоплин. Така ли е? — Секретарят се сви. Без да му обръща внимание, Макгейвък продължи: — А сега да завършим с кратка лекция по естествена история. Повечето хора мислят, че лешоядите надушват леш. А това не е вярно. Ако щете вярвайте, но те разчитат единствено на зрението си. Зрението им е многократно по-силно от човешкото, те са роднини на ястребите. Летят толкова нависоко в небесата, че човек не може да ги види, но са способни да забележат дори една малка полска мишка на земята. Зрението им е наистина изумително. А обонянието им, дами и господа, само много преувеличено. Има ли публиката някакви въпроси?

[1] Машина за чистене на памука от семената. — Б. пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.